Trenutno vsaka država sveta
reformira javno izobraževanje.
Za to obstajata dva razloga.
Prvi je gospodarski.
Ljudje se sprašujejo,
kako izobraziti otroke,
da bodo uspeli v gospodarstvu 21. stoletja?
Kako to narediti?
Če vemo, da ne moremo predvideti
kako bo gospodarstvo izgledalo
konec naslednjega tedna,
kar nam demonstrira zdajšnja kriza.
Kako bomo to naredili?
Drugi razlog je kulturni.
Vsaka država na svetu poskuša ugotoviti,
kako naj izobraziti otroke,
da bodo imeli občutek kulturne identitete.
Tako da
prenesemo kulturno dediščino na prihodnje rodove,
hkrati pa še vedno ostanemo del procesa svetovne globalizacije.
Kako to izpeljati?
Problem je tem, da poskušajo preiti v prihodnost tako,
da počnejo, kar so počeli nekdaj.
In mimogrede odtujujejo miljone otrok,
ki ne vidijo več smisla, zakaj hoditi v šolo.
Ko smo mi hodili v šolo,
smo verjeli v zgodbo,
da bomo, če se bomo pridno in vestno učili,
in pridobili univerzitetno izobrazbo,
zagotovo dobili tudi službo.
Naši otroci tega ne verjamejo.
In mimogrede, imajo prav.
Sicer je bolje imeti univerzitetno izobrazbo kot ne,
ni pa to več zagotovilo za službo.
Še posebno, če vam pot do nje odmika
večino stvari, o katerih menite, da so za vas pomembne.
Nekateri pravijo, da moramo dvigniti standarde,
kot da je to razodetje.
A res...? Ja, moramo.
Zakaj bi jih pa zniževali?
Nisem naletel na argumente,
ki bi me prepričali.
Ampak, dvigniti jih? Seveda, treba jih je dvigniti.
Problem je v tem,
da je bil trenutni izobraževalni sistem
zasnovan, oblikovan in strukturiran
v nekem drugem obdobju.
Zasnovan je bil
v obdobju kulturnega razsvetljenstva.
In v gospodarskih okoliščinah
industrijske revolucije.
Pred sredino 19. stoletja
ni bilo sistema javnega izobraževanja.
Tako nekako.
Lahko ste se šolali pri Jezuitih,
če ste imeli denar.
Toda javnega sistema izobraževanja, plačanega iz pobranih davkov,
obveznih za vse,
in na koncu prosto porabljenega za izobraževanje.
To je bila revolucionarna ideja.
In mnogi so ji nasprotovali.
Rekli so,
Ni mogoče, da bodo otroci iz ulice,
otroci delavskih družin,
imeli kakršnokoli korist od javnega izobraževanja.
Niso se sposobni naučiti brati in pisati.
Zakaj bi porabljali čas za to.
Tako je nastala
cela vrsta predpostavk
o strukturah družbene zmogljivosti.
Slo je za ekonomski odziv takratnega časa.
Ampak v sebi je nosil
intelektualni model uma,
ki je v bistvu
razsvetljenski pogled na inteligenco.
Inteligenca vključuje
sposobnost deduktivnega sklepanja,
in poznavanje klasikov.
Kar naj bi prištevali akademskim sposobnostim.
To se je zapisalo globoko v gene javnega izobraževanja.
Da imamo dve vrsti ljudi.
Akademske in ne-akademske.
Pametne in bustaste ljudi.
In posledica tega je
da mnogi nadpovprečni ljudje mislijo, da to niso.
In to zato, ker jih presojamo
po čisto določeni vrsti intelekta.
Torej imamo dva stebra
ekonomskega in intelektualnega.
In po moje je
ravno ta model povzročil kaos
v življenju mnogih ljudi.
Za nekatere je bilo to čudovito.
Nekateri so
imeli od tega čudovite koristi.
Toda večina ne.
Nasprotno, prav trpeli so zaradi tega.
To je sodobna epidemija.
Seveda je napačna
in je izmišljena.
To je kuga ADHD (Attention deficit hyperactivity disorder) - primanjkljaj pozornosti in hiperaktivna motnja
To je zemljevid ADHD v Ameriki.
oziroma izdani recepti za ADHD.
Ne razumite me napačno.
Ne mislim, da ni bolezni, kot je
motnja pozornosti in hiperaktivnost.
Nisem usposobljen, da bi o tem presojal.
Vem pa, da večina
psihologov in pediatrov
meni, da ta bolezen obstaja.
Vendarle lahko o tem razpravljamo.
Kar pa vem zagotovo, je dejstvo
da bolezen ni epidemija.
Ti otroci so diagnosticirani rutinsko,
tako kot so nam včasih rutinsko odstranili mandlje.
In na isti muhasti osnovi
ki ji lahko rečemo medicinska modna muha.
Naši otroci živijo
v najbolj stimulativnem obdobju
v zgodovini človeštva.
Podvržni so ogromnim količinam informacij,
na njihovo pozornost vplivajo
računalniki,
iPhoni,
oglasnih desk in
na stotine televizijskih programov.
In sedaj jih kaznujemo
če niso pozorni.
Pozorni na kaj?
Dolgočasne stvari!
Največ v šoli.
Ne zdi se mi naključje,
da se je število primerov ADHD povečalo,
hkrati s povečanjem standardiziranih testov.
Sedaj tem otrokom dajemo
Ritalin in Adderall in še marsikatero,
včasih prav nevarno zdravilo,
ki jim "pomaga" pri koncentraciji.
Zanimivo pa je, da motnja pozornosti
narašča bolj ko potujete proti vzhodu.
Ljudje pričnejo izgubljati pozornost v Oklahomi,
težko razmišljajo in so raztreseni v Arkansasu,
in ko prideji v Washington
so popolnoma izgubljeni.
In verjamem, da za to obstajajo razlogi.
To je samo navidezno epidemija.
Če pomislite na to, na umetnost,
- in ne pravim, da velja samo za umetnost,
po moje velja tudi za znanost
in matematiko -
ampak
rekel bi, da gre predvsem za umetnost,
ki je že sedaj žrtev te miselnosti.
Zlasti.
Umetnost
se dotika umetniškega doživljanja.
Umetniško doživljanje je
kadar vaša čutila delujejo z vso močjo.
Ko ste prisotni in v danem trenutku
v sebi doživljate vznemirjenje zaradi
stvari, ki jih občutite
Ko ste počutite polni življenja.
Anestetik pa vam to doživljanje onemogoči.
In umrtvi vaša čutila.
In mnoga od zdravil počnejo ravno to.
Otroke izobražujemo tako, da jim
dajemo anestetike.
Mislim, da bi morali početi ravno nasprotno.
Ne bi jih smeli pomirjati,
pač pa prebuditi,
da najdejo, kar imajo v sebi.
Ampak naš model izobraževanja je takšen:
Po mojem imamo izobraževalni sistem,
ki je narejen po vzoru masovne proizvodnje v industriji,
in njenem posnemanju.
Naj vam dam nekaj primerov.
Šole so
še vedno organizirane kot tovarne.
Tako imamo zvonce,
ločene oddelke,
specializirane učilnice za posamezne predmete.
Učence razporedimo v skupine.
Skozi učni proces potujejo v starostnih skupinah.
Zakaj počnemo to?
Zakaj je še vedno predpostavka,
da je najpomembnejša skupna lastnost otrok
njihova starost.
To je kot da bi dejali, da je njihova najpomembnejša lastnost
njihov datum proizvodnje!
Vem, da so nekateri otroci veliko bolj sposobni od drugih otrok
enake starosti in to na različnih področjih...
Ali v različnem delu dneva...
Nekateri pa so boljši v manjših, drugi v večjih skupinah.
In včasih hočejo delati sami.
Če vas zares zanima učni proces,
ne pričneš tega s stališča proizvodnje linije.
Tako pa preferiramo standarde
in pomen le teh še povečujemo -
poglejte samo standardizirane teste
in standardni kurikulum.
Bistvo je standardizacija.
Toda jaz verjamem, da bi morali ravno po nasprotni poti.
In to imam v mislim, ko pravim da moramo spremeniti paradigmo (vzorce delovanja).
Pred časom je bila narejena čudovita študija
o raznolikem razmišljanju,
objavljena pred nekaj leti.
Raznoliko razmišljanje ni isto kot ustvarjalnost.
Ustvarjalnost definiram kot
proces v katerem išemo originalne ideje,
ki imajo svojo vrednost.
Raznoliko razmišljanje ni sopomenka,
vendarle pa igra pomembno vlogo sposobnosti za ustvarjalnost.
To je sposobnost
videti veliko možnih odgovorov na eno vprašanje.
Veliko možnih načinov razlage enega vprašanja.
Razmišljati, kot bi dejal Edward de Bono, neobičajno,
razmišljati ne samo linearno ali konvergentno.
Videti veliko odgovorov, ne samo enega!
Obstaja veliko testov za to.
Eden takšnih testov, na primer,
sprašuje po odgovoru,
za kaj vse lahko uporabite sponko za papir?
Rutinsko vprašanje.
Večina ljudi najde med 10 in 15 odgovorov.
Ljudje ki so dobri, pridejo do številke 200.
In pri tem bi se spraševali
ali lahko naredimo veliko sponko za papir,
iz penaste gume?
Vprašali bodo... Ali mora biti sponka prav takšna, kot jo poznamo, Jim?
Obstajajo izvedeni testi.
Izvedlo ga je 1500 ljudi
opisan pa je v knjigi "Point & Beyond".
Postopek je bil sledeči:
če si dosegel dololočen nivo,
so te označili za genija raznolikega mišljenja.
Vredu?
Moje vprašanje namenjeno vam je
kolikšen procent od 1500 testirancev je
dosegel nivo genija divergentnega mišljenja?
Moram povedati še eno stvar.
To so bili otroci iz vrtca!
Torej, kaj mislite?
Kolikšen procent genijev raznolikega mišljenja?
80%? Hvala
80%. Vredu.
98%!
No pomembno je,
da je to bila longitudinalna študija.
Spet so jih testirali čez 5 let.
Ko so bili stari 8 do 10 let.
Kaj mislite koliko genijev? 50%
Potem so jih spet testirali čez 5 let.
Starost 13 do 15.
Saj lahko opazite vzorec, kajne?
To je res zanimivo.
Seveda si lahko predstavljate, da bi šlo v obratno smer.
Začnete tako, da niste najboljši,
potem pa s starostjo vaša sposobnost raste.
To nam pove dve stvari.
Ena je da imamo dovolj kapacitete,
in drugo, da z leti sposobnost v večini primerov upada.
Otrokom se med odraščanjem
zgodi veliko stvari.
Zelo veliko.
Ena najpomembnejših, ki se jim zgodi,
v to sem prepričan,
je da postanjeo izobraženi.
V šoli preživijo 10 let
in vseskozi se jim dopoveduje, da obstaja le en odgovor!
Da je zapisan na koncu knjige.
Vendar pa tja ne smete pogledati!
In ne prepisovati!
Ker je to goljufanje.
No, zunaj šole se
temu reče sodelovanje.
Toda v šoli...
To se ne dogaja, ker bi učitelji tako želeli.
Tako pač je.
Tako je, ker gre za zbiralnik, ki ga imenujemo izobraževanje.
O človeški kapaciteti moramo razmišljati drugače.
Preseči moramo te stare koncepte -
akademski, ne-akademski,
abstraktni, teoretični,
poklicno...
In pogledati preko, kaj je res.
To je mit.
Kot drugo, morate spoznati
da se največ naučimo v skupini.
Da je sodelovanje stvar rasti.
Če ločimo ljudi,
in jih ločeno ocenjujemo,
ustvarjamo neskladje,
med njimi in njihovim naravnim učnim okoljem.
In tretje,
to je ključno za kulturno naravnanost institucij.
Gre za navade institucij,
in za navade, katerim institucije sledijo.