Trenutno, svaka država na planeti
provodi reforme javnog obrazovanja.
Za to postoje dva razloga.
Prvi je ekonomski.
Ljudi pokušavaju osmisliti
kako ćemo educirati djecu
da imaju svoje mjesto u ekonomijama 21. stoljeća,
Kako to radimo?
S obzirom na to da ne možemo predvidjeti
kako će ekonomija izgledati
krajem sljedećeg tjedna,
kao što demonstriraju nedavna previranja.
Kako to radimo?
Drugi je kulturni.
Svaka država na planeti pokušava odgonetnuti
kako ćemo educirati našu djecu
tako da imaju osjećaj kulturnog identiteta
tako da im
možemo predati kulturne gene naših zajednica
dok smo istovremeno dio procesa globalizacije.
Kako da uokvirimo taj krug?
Problem je u tome što pokušavaju ići ususret budućnosti
radeći ono što su činili u prošlosti.
Na tom putu otuđuju milijune djece
koja ne vide nikakvu svrhu odlaska u školu.
Kada smo mi išli u školu,
zadržali su nas tamo pričom
da ako marljivo radiš i ako si uspješan
te dobiješ diplomu fakulteta,
dobit ćeš i posao.
Naša djeca ne vjeruju u to.
I usput, u pravu su što ne vjeruju.
Bolje ti je kada imaš diplomu nego kad je nemaš.
Ali to više nije garancija.
A pogotovo ne ako put k tome marginalizira
većinu stvari koje mislite da su važne za vas.
Neki ljudi kažu da moramo povisiti standarde
kao da je to neko otkriće.
Zaista? Da, trebali bismo.
Zašto biste ih smanjili?
Nisam naišao na argument koji
me privlačno uvjerava.
Ali povisiti ih? Naravno, trebali bismo ih povisiti.
Problem je
u tome što je postojeći sustav obrazovanja
bio dizajniran, zamišljen i strukturiran
za drugačije doba.
Bio je zamišljen
u doba intelektualne kulture Prosvjetiteljstva.
I u ekonomskim uvjetima
Industrijske revolucije.
Prije sredine 19. stoljeća,
nije postojalo sustava javnog obrazovanja.
Ne zapravo.
Mogli su vas educirati Jezuiti
ako ste imali novaca.
Ali javno obrazovanje koje se plaća od poreza,
obvezno za sve
i besplatno do samog poučavanja.
To je bila revolucionarna ideja.
I mnogi su joj se ljudi protivili.
Rekli su
Nije moguće za mnogu djecu s ulice,
djecu radne klase
da imaju koristi od javnog obrazovanja.
Oni su nesposobni da nauče čitati i pisati
Zašto trošimo vrijeme na ovo?
Stoga su se nekako ugradile.
Cijeli nizovi pretpostavki
o strukturi društva i spososobnosti
To je vodio ekonomski imperativ toga doba.
No upravo kroz njega je tekao
intelektualni model uma,
koji je u biti bio
prosvjetiteljski pogled na inteligenciju.
Prava se inteligencija sastoji od
sposobnosti za određenu vrstu deduktivnog zaključivanja
i znanja o klasicima, što izvorno
smatramo akademskom sposobnošću.
Ovo se nalazi duboko u genskom bazenu javnog obrazovanja.
Postoje dvije vrste ljudi.
Akademski i ne-akademski.
Pametni ljudi i ne-pametni ljudi.
A posljedica toga je
da mnogi nadareni ljudi misle da to nisu.
Jer ih se procjenjuje
u odnosu na taj određeni pogled na um.
Tako imamo dva jednaka stupa
ekonomski i intelektualni
A moj pogled je
da je ovaj model uzrokovao kaos
u životima mnogih ljudi.
Za neke je bio odličan.
Nekim je ljudima
izuzetno koristio takav model.
Ali većini ljudi nije.
Umjesto toga su patili.
Ovo je moderna epidemija.
I ona je krivo smještena
kao što je i fiktivna.
To je pošast ADHD-a.
Ovo je karta slučaja ADHD-a u Americi.
Ili recepata za ADHD.
Nemojte me krivo shvatiti.
Ne želim reći da ne postoji
poremećaj nedostatka pažnje.
Nisam kvalificiran da govorim da tako nešto postoji.
Znam da velika većina
psihologa i pedijatara
misli da tako nešto postoji.
No to je još uvjek stvar rasprave.
Ono što znam je činjenica
da to nije epidemija.
Ta su djeca stavljaju na lijekove rutinski
kao što su nama vadili mandule.
I to na istoj ćudljivoj bazi
i iz istog razloga, medicinske prirode.
Naša djeca žive
u najintenzivnije stimuliranom periodu
u povijesti Zemlje.
Opkoljena su informacijama
i zahtjevima za njihovom pažnjom na svakoj platformi:
računalima,
iPhone,
s reklamnih zidova,
sa stotina televizijskih kanala.
A sada ih kažnjavamo
za to što su smeteni.
Od čega?
Dosadnih stvari.
U školi, velikim dijelom.
Čini mi se da to nije potpuna slučajnost
da je postotak učestalosti ADHD-a porastao
paralelno s rastom standardiziranog testiranja.
Sada toj djeci daju
Ritilin, Adderall i sve vrste stvari,
često doista opasnih lijekova,
kako bi postali fokusirali i smireni.
No prema tome, poremećaj nedostatka pažnje se
povećava kako putujemo na istok diljem SAD-a.
Ljudi počinju gubiti interes u Oklahomi,
jedva da mogu jasno razmišljati u Arkansasu,
a sve dok ne stignu do Washingtona,
potpuno su izgubljeni.
Za to, vjerujem, postoje drugi razlozi.
To je fiktivna epidemija.
Ako promislite o tome, umjetnosti,
i ne govorim to isključivo za umjetnosti.
Mislim da to važi i za znanost
i matematiku.
No, dozvolite mi
Govorim posebice o umjetnostima
jer su one trenutno žrtve ovog načina razmišljanja.
Pogotovo.
Umjetnosti
posebno upućuju na ideju estetskog iskustva.
Estetsko iskustvo je
ono u kojem vaša osjetila operiraju na vrhunskoj razini.
Kada ste prisutni u ovom trenutku,
Kada rezonirate s oduševljenjem
o nekoj stvari koju doživljavate.
Kada ste potpuno oživljeni.
Anestetik je kada isključujete svoja osjetila.
I umrtvljujete se za ono što se događa.
A većina ovih lijekova su upravo takvi.
Provodimo svoju djecu kroz obrazovanje
anestetizirajući ih.
A ja smatram da bismo trebali činiti upravo suprotno.
Ne bismo ih trebali uspavljivati.
Trebali bismo ih buditi
i ispunjavati njihove potencijale.
No, model koji imamo je takav.
Mislim da imamo sustav obrazovanja
koji je modeliran na interesima industrijalizacije
i na njenu sliku.
Dat ću vam nekoliko primjera.
Škole su
još uvijek manje više organizirane na tvorničkim trakama.
To su školska zvona,
odvojene prostorije
specijalizirani među-odvojeni predmeti.
Još uvijek educiramo djecu u skupinama.
I stavljamo ih u sustav prema dobnim skupinama.
Zašto to radimo?
Zašto postoji pretpostavka da je
najvažnija stvar koju djeca imaju zajedničko
njihova dob.
To je kao da je najvažnija stvar o njima
njihov datum proizvodnje.
E, pa ja znam djecu koja su mnogo bolja od ostale djece
iste dobi i u različitim disciplinama.
Ili u različito doba dana.
Ili su bolja u manjim skupinama nego u većim.
Ili ponekad žele samostalno raditi.
Ako vas zanima model učenja,
nećete započeti od ovog načina razmišljanja tvorničke trake.
Ona je u biti o usklađenosti
i sve više je o tome.
dok pogledate rast standardiziranih testiranja
i standardiziranih kurikuluma,
radi se o standardizaciji.
Smatram da moramo krenuti u upravo suprotnom smjeru.
To je ono što mislim pod mijenjanjem obrazaca.
Nedavno je provedeno veliko istraživanje
o divergentrnom mišljenju,
a objavljeno je prije nekoliko godina.
Divergentno mišljenje nije isto što i kreativnost.
Ja definiram kreativnost
kao proces posjedovanja originalnih ideja,
koje imaju vrijednost.
Divergentno mišljenje nije sinonim.
Ali to je osnovna sposobnost za kreativnost.
To je sposobnost
vidjeti mnogo mogućih odgovora na pitanje.
Mnogo mogućih načina interpretiranja pitanja.
Misliti, kao što bi Edward de Bono nazvao, "lateralno",
misliti ne samo linearno ili konvergentno.
Vidjeti višestruke odgovore, a ne jedan.
Hoću reći, postoje testovi za to.
Jedan vrsta šaljivog primjera bila bi
Ljude se može pitati da kažu
Na koliko bi načina sve mogao upotrijebiti spajalicu?
Rutinska pitanja.
Većina ljudi može smisliti 10 ili 15.
Ljudi koji su dobri u tome mogu smisliti 200.
A to čine tako da kažu, na primjer,
može li spajalica biti visoka 60m
i izrađena od pjenaste gume?
Mora li to biti spajalica kakvu svi znamo, Jim?
Sad postoje testovi za to.
Dali su ih 1,500 ljudi
u knjizi koja se zove "Break Point & Beyond",
a na protokolu testa
ako postignete rezultat iznad određene razine,
smatra vas se genijem u divergentnom mišljenju.
OK?
Dakle, moje pitanje vama je
koliko je posto od 1,500 testiranih ljudi
postiglo razinu genija za divergentno mišljenje?
A trebate znati samo još jednu stvar o njima.
To su bila djeca u vrtiću.
I što mislite?
Koliki je postotak na razini genija?
80%? Hvala.
80%. OK.
98%.
Stvar je u tome što je to
bilo longitudionalno istraživanje.
Tako su ponovno testirali istu djecu nakon 5 godina.
U dobi od 8 do 10 godina.
Što mislite? 50%?
Ponovno su ih testirali nakon 5 godina.
U dobi od 13 do 15 godina.
Već možete vidjeti trend, zar ne?
To nam govori zanimljivu priču.
Jer, mogli smo zamisliti da ide u suprotnom smjeru, zar ne?
Započnete ne baš dobro,
no postajete bolji kako ste stariji.
No, ovo pokazuje dvije stvari.
Prva je da svi imamo tu sposobnost.
A druga je da ona većinom naglo opada.
E sada, mnogo se stvari
dogodilo ovoj djeci dok su odrastala.
Mnogo.
Jedna od najvažnijih stvari koja im se dogodila
je, uvjeren sam,
do sada, postali su educirani.
Proveli su 10 godina u školi
gdje su im govorili da postoji jedan odgovor,
a nalazi se na kraju.
I ne gledajte ga.
I ne prepisujte.
Jer je to varanje.
Zapravo, izvan škola,
to se naziva suradnjom.
Ali u školama,
to nije, jer nastavnici tako to žele.
To je samo zato jer se tako događa.
To je zato jer se nalazi u genskom bazenu obrazovanja.
Moramo razmišljati drugačije o ljudskim sposobnostima.
Moramo se nadviti nad tom starom koncepcijom
akademskog, ne-akademskog,
apstraktnog, teoretskog,
strukovnog.
I sagledati ga kakvo je.
Mit.
Drugo, morate prepoznati da
se većina odličnog učenja odvija u skupinama.
Da je suradnja predmet rasta.
Ako atomiziramo ljude i odvojimo ih
i sudimo im osvojeno,
stvaramo neku vrstu nedoslijednosti
između njih i njihovog prirodnog okruženja za učenje.
I treće,
nužno se radi o kulturi naših institucija.
Navikama institucije
i staništima koje okupiraju.