Hvala vam mnogo.
Sigurno neću biti veoma [nejasno], ali izdržite.
Ovo će možda biti - ne, sigurno neće biti interesantno, koliko dobro ili zabavno.
Da li postoji vaša prava ličnost?
Ovo vam možda deluje kao vrlo čudno pitanje.
Jer, možda se pitate,
kako nalazimo pravu ličnost,
kako da znate kakva je vaša prava ličnost?
I tako dalje.
Ali ideja da mora postojati vaša prava ličnost,
to je svakako očigledno.
Ako je nešto stvarno na svetu, onda ste to vi.
Pa, nisam baš siguran.
Makar moramo malo bolje da razumemo šta to znači.
Svakako, mislim da ima mnogo toga u kulturi oko nas
što nekako pojačavaju ideju
da svako od nas ima nekakvu srž, suštinu.
U tome šta znači biti vi se nalazi nešto što vas definiše,
i to je trajno i nepromenljivo.
Najbanalniji način u kome je to dato
su stvari kao što je horoskop.
Znate, ljudi su zapravo veoma posvećeni ovome.
Stavljaju ih na svoje Fejsbuk profile
kao da su od značaja,
čak znaju i svoj kineski horoskop.
Postoje i naučne verzije ovoga,
razni načini profilisanja tipova ličnosti,
kao što su Majers-Brigsovi testovi, na primer.
Ne znam da li ste ih radili.
Dosta kompanija ih koristi za regrutovanje.
Odgovarate na mnogo pitanja,
i to bi trebalo da otkrije nešto o vašoj suštinskoj ličnosti.
I naravno, popularna fascinacija ovime je ogromna.
U ovakvim magazinima, videćete,
u donjem levom uglu, reklamiraju u gotovo svakom broju
nešto u vezi sa ličnošću.
I ako uzmete neki od tih magazina,
teško je odoleti, zar ne?
Raditi test da otkrijete koji je vaš stil učenja,
koji je vaš stil u ljubavi, stil na poslu?
Da li ste ova ili ona vrsta osobe?
Mislim da imamo tu zdravorazumsku ideju
da postoji neka vrsta srži ili suštine nas samih
koja treba da bude otkrivena.
I da je to neka trajna istina o nama,
nešto što ostaje isto kroz ceo život.
Pa, to je ideja koju želim da osporim.
I moram da kažem sada, reći ću malo kasnije,
ali ne dovodim ovo u pitanje samo zato što sam čudak,
preispitivanje zapravo ima vrlo, vrlo dugu i karakterističnu istoriju.
Evo zdravorazumske ideje.
Tu ste vi.
Vi ste pojedinci kakvi jeste, i imate tu neku srž.
U vašem životu, dešava se da vi, naravno,
gomilate različita iskustva i tako dalje.
Imate sećanja,
i ta sećanja pomažu da nastane ono što jeste.
Imate želje, možda za kolačićem,
možda za nečim o čemu ne želimo da govorimo
u 11 sati ujutru u školi.
Imate uverenja.
Ovo je registarska tablica nekog iz Amerike.
Ne znam da li ova tabla, koja kaže "mesija 1",
ukazuje da vozač veruje u mesiju,
ili da je on mesija.
U svakom slučaju, ima uverenja o mesiji.
Imamo znanje.
Takođe imamo osećaje i iskustva.
Nisu to samo intelektualne stvari.
Dakle ovo je neki zdravorazumski model, ja mislim,
o tome šta je osoba.
Tu je osoba koja ima sve one stvari koje sačinjavaju naša životna iskustva.
Ali predlog koji želim da vam iznesem danas
je da postoji nešto suštinski pogrešno u vezi sa ovim modelom.
I mogu vam pokazati šta je pogrešno jednim klikom.
A to je da ne postojite zaista "vi" u srcu ovih iskustava.
Čudna pomisao? Možda ne.
Šta se tamo nalazi, onda?
Pa, jasno je da su tamo sećanja, želje, namere, osećaji,
i tako dalje.
Ali ono što se dešava je da ove stvari postoje,
i nekako su integrisane,
preklapaju se, povezane su na više različitih načina.
Povezuju se delom, a možda i uglavnom,
zato što pripadaju jednom telu i jednom mozgu.
Ali takođe postoji i narativ, priča koju pričamo o nama,
iskustva koja imamo kada se prisećamo prošlih stvari.
Radimo stvari zbog drugih stvari.
Tako je ono što želimo delom posledica onoga u šta verujemo,
a ono čega se sećamo nas takođe obaveštava o onome što znamo.
I tako u stvari, tu su sve te stvari,
kao što su verovanja, želje, osećaji, iskustva,
sve su one međusobno povezane,
i to ste prosto vi.
Na neki način, razlika je mala u odnosu na zdravorazumsko shvatanje.
Na neki način, ogromna je.
To je prelaz između razmišljanja o sebi
kao nečemu što ima sva iskustva života,
i razmišljanja o sebi prosto kao o toj zbirci
svih iskustava o životu.
Vi ste suma svojih delova.
Ti delovi su takođe i fizički delovi, naravno,
mozgovi, tela i noge i ostalo,
ali oni nisu tako bitni, zapravo.
Ako imate transplantaciju srca, i dalje ste ista osoba.
Ako imate transplantaciju sećanja, da li ste i dalje ista osoba?
Ako imate transplantaciju verovanja, da li biste i dalje bili ista osoba?
Ova ideja da smo mi, način za razumevanje nas samih,
nije kao nekog postojanog bića, koje ima iskustva,
već nekakve zbirke iskustava,
možda vam deluje kao čudna.
Ali zapravo, ne mislim da bi trebalo da bude čudna.
Na neki način, to je zdrav razum.
Jer vas pozivam da razmisite o, poređenja radi
o bilo čemu drugom u univerzumu,
možda osim najfundamentalnijih sila ili snaga.
Uzmimo nešto poput vode.
Nisam baš dobar sa naukom.
Možemo reći da voda ima dva dela vodonika
i jedan deo kiseonika, zar ne?
Svi to znamo.
Nadam se da niko u ovoj sobi ne misli da to znači
da postoji nešto što se zove voda, i da su za nju prikačeni
atomi vodonika i kiseonika,
i da je to voda.
Naravno da ne.
Mi razumemo, vrlo lako, vrlo jasno,
da voda nije ništa drugo
do molekula vodonika i kiseonika prikladno raspoređenih.
Sve drugo u univerzumu je isto takvo.
Nema misterije po pitanju mog sata, na primer.
Kažemo da sat ima naličje, kazaljke,
mehanizam i bateriju.
Ali ono što stvarno mislimo je,
ne mislimo da postoji stvar koja se zove sat
za koju su prikačeni svi ti delovi.
Razumemo vrlo jasno da kada imate delove sata,
sastavite ih zajedno, i napravili ste sat.
Ako je sve drugo u univerzumu ovakvo,
zašto smo mi drugačiji?
Zašto mislimo o sebi
kao da nekako nismo samo zbirka naših delova,
već da smo nekako odvojeni, postojani entiteti koji imaju te delove?
Ovo gledište nije naročito novo, u stvari.
Ima prilično dugo poreklo.
Naći ćete ga u budizmu,
u filozofiji XVII, XVIII veka
sve do današnjice, kod ljudi kao što su Lok i Hjum.
Ali zanimljivo, to je gledište koje takođe
sve više osnažuje neurologija.
Ovo je Pol Broks, on je klinički neuropsiholog,
i on kaže sledeće:
"Mi imamo duboku intuiciju da postoji srž,
suština, i to je teško odbaciti,
verovatno nemoguće odbaciti, pretpostavljam.
Ali istina je da neurologija pokazuje da ne postoji centar u mozgu
gde se sve stvari spajaju."
Dakle kada pogledate mozak,
i pogledate kako mozak čini mogućim opažanje sebe,
otkrićete da ne postoji centralna kontrolna tačka u mozgu.
Ne postoji takva vrsta središta u kome se sve dešava.
Postoji mnogo različitih procesa u mozgu,
i svi rade, na neki način, prilično zasebno.
Ali zbog načina na koji se povezuju,
imamo taj osećaj sebe.
Termin koji koristim u knjizi, nazivam ga ego trikom.
To je kao mehanički trik.
Nije da ne postojimo,
nego je trik u tome da učini da pomislimo da unutar nas
postoji nešto jedinstvenije nego što zaista jeste.
Možda ćete pomisliti da je to zabrinjavajuća ideja.
Možda ćete pomisliti da ako je to istina,
da ne postoji trajno jezgro ličnosti za svakog od nas,
nema postojane suštine,
da li to znači da je zapravo ličnost iluzija?
Da li to znači da u stvari ne postojimo?
Nema stvarnog vas.
Pa, dosta ljudi zaista koristi ovu priču o iluziji i tome slično.
Ovo su tri psihologa: Tomas Mecinger, Brus Hud,
Suzan Blekmor,
mnogi od ovih ljudi zaista govore jezikom iluzije,
ličnost je iluzija, to je fikcija.
Ali ja ne mislim da je to naročito koristan način sagledavanja.
Vratimo se na sat.
Sat nije iluzija, jer sat nije ništa drugo
do zbirke njegovih delova.
Na isti način, ni mi nismo iluzije.
Činjenica da smo, na neki način, samo te vrlo, vrlo kompleksne zbirke,
uređene zbirke stvari,
ne znači da nismo stvarni.
Mogu vam dati vrlo grubu metaforu za ovo.
Uzmimo nešto kao vodopad.
Ovo su Iguacu vodopadi u Argentini.
Ako uzmete nešto ovakvo,
možete da cenite činjenicu da na mnogo načina,
nema ničeg trajnog u vezi s ovim.
Kao prvo, uvek se menja.
Vode uvek usecaju nove kanale,
sa promenama struja i vremena,
neke stvari presuše, nove stvari se stvaraju.
Naravno, voda koja protiče kroz vodopad
je različita u svakom trenutku.
Ali to ne znači da su Iguacu vodopadi iluzija.
To ne znači da nisu stvarni.
Ono što znači je da moramo da razumemo da je to
nešto što ima istoriju,
ima izvesne stvari koje ga održavaju kao jedno,
ali to je proces, to je nepostojano, uvek se menja.
To je, po meni, model za razumevanje nas samih,
i mislim da je to oslobađajući model.
Jer ako mislite da imate fiksiranu, trajnu suštinu,
koja je uvek ista, kroz ceo život, bez obzira na sve,
na neki način ste zarobljeni.
Rođeni ste sa suštinom,
to je ono što jeste dok ne umrete,
ako verujete u život posle smrti, možda nastavite.
Ali ako mislite o sebi, na neki način,
ne kao o takvoj stvari, već kao o nekakvom procesu,
nečemu što se menja,
onda mislim da je to vrlo oslobađajuće.
Jer za razliku od vodopada,
mi zapravo imamo kapacitet da usmeravamo
pravac našeg razvoja samostalno do izvesne mere.
Moramo ovde da budemo pažljivi, zar ne?
Ako previše gledate X-faktor, možda vas kupi ideja
da svi možemo da budemo šta god poželimo da budemo.
To nije istina.
Čuo sam neke fantastične muzičare jutros,
i vrlo sam siguran da nikako ne bih mogao biti dobar kao oni.
Mogao bih da vredno vežbam i možda budem dobar,
ali nemam tu prirodnu sposobnost.
Postoje ograničenja onoga što možemo postati.
Postoje ograničenja onoga što možemo učiniti od sebe.
Ali ipak, imamo kapacitet
da, na neki način, oblikujemo sebe.
Prava ličnost, kakva bi bila,
nije nešto što treba da otkrijete,
nećete se zagledati u svoju dušu i naći svoju pravu ličnost.
Ono što bar delimično činite
jeste zapravo stvaranje svoje prave ličnosti.
I ovo je, po meni, vrlo, vrlo značajno,
naročito u fazi života u kojoj ste.
Bićete svesni činjenice
koliko ste se promenili poslednjih godina.
Ako imate snimke sebe pre tri ili četiri godine,
verovatno ćete se postideti jer ne prepoznajete sebe.
Želim da prosledim tu poruku, da ono što treba činiti
je da razmišljamo o sebi kao o stvarima koje možemo oblikovati,
usmeravati i menjati.
Ovo je opet Buda:
"Kopači bunara sprovode vodu,
izrađivači strela zavijaju strele,
stolari seku drvo,
mudri ljudi kroje sebe."
To je ideja sa kojom vas želim ostaviti,
da vaša prava ličnost nije nešto za čim treba tragati,
kao za misterijom i možda je nikada ni ne pronaći.
U izvesnoj meri imate pravu ličnost,
to je nešto što delom otkrivate,
a delom stvarate.
I to je, po meni, oslobađajuća i uzbudljiva perspektiva.
Hvala vam puno.
(Aplauz)