Avui, vull parlar-vos sobre les matemàtiques de l'amor.
Ara, crec que tots estem d'acord
que els matemàtics són excel·lents a l'hora de trobar l'amor.
Però no és només per la nostra exigència personal,
les habilitats superiors de comunicació i excel·lents estoigs.
És perquè també hem fet una feinada en base a les matemàtiques
de com trobar la nostra parella perfecta.
Ara, a la meva part preferida del tema, que es titula
"Per què no tinc novia" -- (Rialles)--
Peter Backus intenta avaluar les seves possibilitats de trobar l'amor.
Però Peter no és un home gaire codiciòs.
De totes les dones disponibles al Regne Unit,
Peter busca alguna que visqui aprop seu,
alguna de la seva edat,
alguna amb una carrera universitària,
alguna que li caigui bé,
alguna que sigui atractiva,
alguna que el trobi atractiu.
(Rialles)
I va trobar unes 26 dones en tot el Regne Unit.
Això no pinta gaire bé, oi Peter?
Ara, per posar tot això en perspectiva,
això és al voltant de 400 vegades menys que la millor estimació
sobre les formes de vida intel·ligent extraterrestre que hi ha.
I això també li dóna en Peter una oportunitat entre 285.000
de trobar-se amb una d'aquestes dones especials
en una nit.
M'agradaria pensar que és per això que els matemàtics
ja ni es molesten a sortir a les nits.
El cas és que personalment
no estic d'acord amb una visió
tan pessimista com aquesta.
Perquè sé, com tots vosaltres sabeu,
que l'amor no funciona així.
Les emocions humanes no estan racionalment ordenades ni són clarament predictibles.
Però també sé que això no significa
que els matemàtics no tinguin quelcom que ens puguin oferir
perquè, l'amor, com amb la majoria dels aspectes de la vida, está ple de patrons
i les matemàtiques treballen, bàsicament, amb patrons.
Els patrons, des de predir el temps a l'oscil·lació de la borsa,
al moviment dels planetes o al desenvolupament de les ciutats.
I si volem ser honestos, cap d'aquestes coses
estan exactament ben ordenades ni són fàcil de predir.
Perquè també crec que les matemàtiques són tan poderoses que tenen el potencial
d'oferir-nos una nova manera de mirar ben bé qualsevol cosa,
fins i tot quelcom tan misteriòs com l'amor.
Així que, per tal de convencer-vos,
de com sorprenent, excel·lent i rellevant són les matemàtiques,
vull donar-vos els tres millors consells matemàtics sobre l'amor.
D'acord, doncs el primer:
Com tenir èxit a pàgines web de cites.
La meva pàgina web de cites es OkCupid,
no menys important perquè la començaren un grup de matemàtics.
Com que són matemàtics,
han estat recopil·lant dades
de tothom qui ha utilitzat la seva pàgina
durant ben bé una dècada,
i han estat buscant parelles de la manera
en com parlem de nosaltres mateixos
i de la manera en com interactuem
en una pàgina web de cites.
De fet, han trobat alguns aspectes molt interesants.
Però el meu preferit
és que resulta que, a les pàgines web de cites,
el teu atractiu no defineix la teva popularitat,
i la veritat és que si
la gent pensa que ets lleig
pot ser beneficiós per tu.
Us ensenyaré com funciona això.
En una secció voluntària del OkCupid,
tens l'opció de puntuar l'atractiu de les altres persones
en una escala entre 1 i 5.
Però ara bé, si comparem aquesta puntuació,
és a dir, la puntuació mitjana,
amb quants missatges rep un tipus de persona,
pots començar a veure
com l'atractiu està vinculat a la popularitat en un lloc web de cites.
Aquest és el gràfic al que OkCupid ha arribat.
L'aspecte important a tenir en compte és que no és del tot cert
que quant més atractiu ets, més missatges reps.
Però la pregunta sorgeix de com les persones d'aquí dalt
són molt més populars que les d'aquí sota
encara que tinguin la mateixa puntuació d'atractiu.
La raó és que no només les relacions directes són importants.
Així que us il·lustraré els seus resultats amb un exemple:
Si prenem a algú com Portia de Rossi, per exemple,
tothom estarà d'acord en què Portia de Rossi és una dona molt maca.
Ningú pensarà que és lletja, però ella tampoc és una top model.
Si comparem Portia de Rossi amb algú com Sarah Jessica Parker,
molta gent, jo inclosa,
pensa que Sarah Jessica Parker és veritablement fabulosa
i possiblement una de les criatures més maques
que mai hagi trepitjat la superfície terrestre.
Però moltes altres persones, és a dir, la majoria de l'Internet,
diuen que s'assembla una mica a un cavall.
(Rialles)
Però, crec que si preguntem a la gent sobre l'atractiu
de Sarah Jessica Parker o el de Portia de Rossi,
i els hi demanem que donin una puntuació d'entre 1 i 5,
crec que la puntuació mitjana seria més o menys la mateixa.
Però la manera en què la gent votaria seria molt diferent.
La votació de Portia hi seria al voltant del 4.
perquè tothom pensa que és molt maca,
mentre que amb Jessica Parker hi ha varietat d'opinions.
Hi hauria molta diferència en la seva votació.
En realitat, és aquesta diferència la que compta,
és aquesta diferència la que et fa ser més popular
en una pàgina web de cites.
El que vol dir
és que si alguna persona pensa que ets atractiu,
en realitat és millor
tenir algú que pensi que ets un monstre.
És molt millor això a què tothom pensi
que ets la noieta maca del costat.
Crec que ara comença a tenir més de sentit
quan et poses a la pell de la gent que t'envia els missatges.
Diguem que penses que algú és atractiu,
però que suposes que altres persones no estaran tan interessades com tu.
Això vol dir que tindràs menys competència
i és un incentiu per tu d'establir un contacte.
Si es compara amb alguna persona que consideres atractiva,
però creus que tothom pensarà que és atractiva,
perquè et molestaràs a contactar amb ella? Siguem honestos.
Aquí és on apareix la part important.
Quan s'escull les imatges que s'utilitzen en una pàgina web de cites,
normalment s'acostumen a minimitzar els aspectes
que es consideren lletjos pels altres.
L'exemple típic és quan les persones que estan una mica grassonetes
eviten publicar fotografies molt retallades,
o els homes calbs, per exemple,
preferiran publicar imatges on portin barrets.
Però, en veritat, és el contrari del que hauries de fer
si el que vols és tenir èxit.
El que hauries és jugar amb allò que et fa diferent,
encara que pensis que no agradarà a la gent.
Perquè la gent a la que agrades, els hi agradaràs de totes maneres,
i als que no, bé, doncs, millor per tu.
Consell número 2: Com trobar la parella perfecta.
Imaginem que tens un excel·lent èxit
en el món de les cites.
Però la pregunta arriba quan has de convertir aquest èxit
en un període llarg de felicitat i en particular,
com decideixes quan és el moment adequat per establir-lo.
Generalment, no es recomana aprofitar
i casar-se amb la primera persona que trobes
i mostra interés per tú.
Però, a la vegada, no vols que duri massa temps
si vols maximitzar les teves possibilitats de felicitat a llarg termini.
Com va dir la meva autora preferida, Jane Austen,
"Una dona soltera de set i vint
mai pot esperar sentir o suscitar afecte de nou."
(Rialles)
Moltes gràcies Jane. Què sabeu sobre l'amor?
Així que la pregunta és,
com es pot saber quin és el moment adequat per centrar-se
donades totes les persones amb les que pots sortir al llarg de la teva vida?
Per sort, hi ha una meravellosa part de les matemàtiques que podem emprar
per ajudar-nos, anomenada la teoria de parada òptima.
Així que imaginem-nos,
que comences una relació quan tens 15 anys
i idealment, t'agradaria casar-te quan en tinguis 35.
Però hi ha persones
amb les quals podries sortir al llarg de la teva vida
amb nivells de qualitats diversos.
Però les normes són que un cop et cases,
no pots mirar cap endavant per mirar el que podries tenir,
i el mateix, no pots mirar endarrera i canviar d'idea.
Com a mínim, basant-me en la meva experiència
he vist que a la gent no li agrada que la tornin a trucar
després de diversos anys d'haver estat deixat per un altre, o només és a mi.
Per tant, el que les matemàtiques diuen que hauries de fer
amb el primer 37% de les teves cites
és rebutjar-les totes com a opcions per casar-te.
(Rialles)
Després, hauries d'agafar la següent persona que es presenta
la qual és millor que qualsevol que hagis vist abans.
Aquí ve l'exemple:
Si fas això, està matemàticament comprovat que, de fet,
és la millor opció possible
de maximitzar les teves possibilitas de trobar a la teva parella perfecta.
Desafortunadament, he de dir que aquest sistema ve acompanyat d'alguns riscos.
Per un moment, imagina que la teva parella perfecta apareix
en el primer 37%.
Desafortunadament, l'has de rebutjar.
(Rialles)
Si estàs seguint les matemàtiques,
em preocupa que no vingui ningú més
com la persona que has vist abans,
així que has de rebutjar a tothom i morir sol.
(Rialles)
Probablement envoltat de gats mossegant les teves restes.
D'acord, un altre risc és, imaginem
que les primeres persones amb les que surts en el teu 37%
són increiblement insípides, avorrides, i terribles persones.
Ara, com que et trobes a la fase de rebuig,
està bé, les pots rebutjar.
Però imagina que la següent persona que trobes
és simplement menys avorrida, insípida i terrible
que amb les que has sortit abans.
Ara, si segueixes les matemàtiques, t'has de casar amb elles
i acabar en una relació que, francament, no és òptima.
Ho sento.
Però sí que crec que hi hagi una oportunitat
per Hallmark de treure profit i satisfer aquest mercat
amb una postal de Sant Valentí com aquesta.
(Rialles)
"Estimat marit, ets menys terrible
que el primer 37% de les persones amb les que he sortit".
En realitat és més romàntic del que faig normalment.
Bé, aquest mètode no assegura l'èxit al 100%,
però no hi ha cap altra estratègia per fer-ho millor.
I en veritat, al món salvatge, hi ha algun tipus
de peixos que segueixen i utilitzen aquesta estratègia.
Rebutgen totes les opcions que els hi apareixen
en el primer 37% de la temporada d'aparellament,
i després escullen el següent peix que apareix després
que és, diguem, més gran i fort
que tots els peixos que han vist abans.
També penso que inconscientment, els humans fem alguna cosa com aquesta.
Ens donem una mica de temps per treballar el terreny,
tenir sensació del lloc del mercat o del que sigui, quan som joves,
i després només comencem a buscar seriament candidats per casar-nos
un cop arribats als vint-i-llargs.
Crec que és una prova concloent, si algun cop es necessita,
que el cervell de tothom està predefinit a ser una mica matemàtic.
Bé, doncs, això ha estat el segon consell.
Ara, el tercer: com evitar el divorci.
Imaginem que esculls la parella perfecta
i estableixes una relació llarga amb ella.
Ara, vull pensar que tothom vol evitar el divorci,
deixant de banda, diguem, a la dona de Pier Morgan, potser?
Però és un aspecte trist de la vida moderna
que 1 de cada 2 matrimonis als Estats Units acaben divorciats,
seguits de la resta del món.
Ara, pot ser estàs perdonat
per pensar que les raons que precedeixen una separació
no són un bon aspecte per una investigació matemàtica.
Per una raó, és molt difícil saber
el que hauries de mesurar o el que hauries de quantificar.
Però això no va aturar a un psicòleg, John Gottman, qui va fer exactament això.
Gottman va observar a centenars de parelles parlant
i les va gravar, bé, tot el que et puguis imaginar.
Així doncs, va gravar el que es va dir,
va gravar la conductivitat de les pells,
va gravar les expressions facials,
el ritme cardíac, la pressió sanguínia,
bàsicament tot exceptuant si la dona tenia o no sempre raó,
que accidentalment, sempre la tenia.
Però el que Gottman i el seu equip van veure
era que una de les prediccions més importants
per les quals una parella es divorcia o no
era com de possitiu o negatiu era cadascú de la parella durant la conversa.
Ara bé, parelles que tenien un risc baix
van puntuar molt més punts positius que negatius a l'escala de Gottman.
Mentre que les relacions en mal estat,
em refereixo a les que s'estan divorciant,
van arribar a una espiral de negativitat.
Ara simplement, utilitzant aquestes idees simples,
Gottman i el seu equip van poder predir
quines parelles s'anaven a divorciar
amb un 90% d'encert.
Però no va ser fins que es va associar amb un matemàtic, James Murray,
que van començar a entendre
què és el que causa aquestes espirals de negativitat i com succeeixen.
Els resultats que van trobar
crec que són impressionant i increíblement simples i interessants.
Aquestes equacions predeien com la dona i el marit anaven a respondre
en el següent torn de la conversa,
com de positius o negatius anaven a ser.
Aquestes equacions depenien de
l'humor de cada persona quan es trobaven soles,
l'humor de cada persona quan eren amb la seva parella,
però el més important, depenien de
com el marit o la dona s'influïen entre ells
Ara, crec que és important destacar en aquest punt,
que aquestes exactes equacions han mostrat
que són perfectament capaces de descriure
el que succeeix entre dos països durant una cursa d'armament.
(Rialles)
Així que, una baralla de parella en una espiral de negativitat
i a punt de divorciar-se,
en veritat és matemàticament equivalent al començament d'una guerra nuclear.
(Rialles)
Però l'aspecte realment important en aquesta equació
és la influència que té la gent sobre els altres,
i en particular, quelcom anomenat el llindar de la negativitat.
En el llindar de la negativitat,
pots imaginar com de molest pot ser el marit
abans que la dona comenci a estar realment enfadada, i viceversa.
Sempre pensava que els bons matrimonis es basaven en el compromís i l'enteniment
i permetre a la persona tenir el seu espai propi per ser un mateix.
Per tant, hagués pensat que potser les relacions amb més èxit
eren les que tenien un gran llindar de negativitat
on les parelles deixen passar algunes coses
i només tracten les coses quan són realment importants.
Però en veritat, els matemàtics i els descobriments de l'equip
han mostrat que l'exacta contrarietat és certa.
Les millors parelles, o les que tenen més èxit,
són aquelles amb un llindar baix de negativitat.
Aquestes són les parelles que no treuen importància a res
i es deixen temps per parlar-ne.
Aquestes són les parelles que intenten tenir cura constantment de la seva relació
i que tenen una visió molt més positiva del seu matrimoni;
parelles que no deixen passar les coses
i parelles que no deixen que les coses petites esdevinguin grans.
Per suposat, requereix més que simplement un baix llindar de negativitat
sense cap compromís a tenir una relació amb èxit.
Però penso que és força interessant
saber que realment hi ha evidència matemàtica
dient que mai hauries de deixar que la ira ens controli.
Aquests han estat els meus tres consells
de com les matemàtiques ens poden ajudar en l'amor i les relacions.
Però espero que a part del seu ús com a consells,
us donin també una petita visió del poder de les matemàtiques.
Perquè per a mi, les equacions i símbols no són simplement coses,
són veus que parlen sobre la increïble riquesa de la naturalesa
i la sorprenent simplicitat
dels aspectes que giren, es cargolen i es deformen i que ens envolten,
des de com funciona el món a com ens comportem.
Així doncs, espero que, al menys per un parell de vosaltres,
la visió de l'amor dins de les matematiques
us pugui ajudar a estimar una mica més les matemàtiques.
Gràcies.
(Aplaudiments)