En trop är ett vanligt förekommande mönster i en historia eller ett igenkänningsbart attribut hos en rollfigur som förmedlar
information till publiken.
En trop blir en kliché när det överanvänds.
Tyvärr bevarar några av dessa troper kränkande stereotyper.
Av Hollywood är män ofta beskrivna som de stora beskyddarna, hjältarna,
skaparna och uppfinnarna, men ibland gör all den hårda pressen av att styra
hela världen dem verkligen nedstämda.
In kommer den Maniska Älv-drömtjejen, den lysande fyren av barnslig glädje som ska föryngra vår fallna hjälte.
Den Maniska Älv-drömtjejen är ett begrepp myntat av Nathan Rabin för att beskriva den kvinnliga karaktären
som skrivs för att hjälpa den vanligtvis vita, och definitivt heterosexuella, manliga hjälten att slappna av och njuta av livet.
Rabin skriver, "Den bubbliga, ytliga filmiska varelse som enbart existerar i de febriga fantasierna
hos känsliga manusförfattare för att lära grubblande, själfulla män att uppskatta livet
och dess oändliga mysterier och äventyr."
Den Maniska Älv-drömtjejen är en stödjande karaktär som används för att vidareutveckla historien om den manliga hjälten.
Hon har egentligen inget eget liv, hon har ingen familj eller intressen eller mycket av ett jobb som vi får se.
Som AVclub beskriver är hon: "På plats för att lyfta en dyster manlig huvudperson ut ur stiltjen,
inte för att söka sin egen lycka."
Alla de här manliga rollfigurerna hittar en Manisk Älva för att hjälpa dem ut ur deras deprimerade, spända
och jämmerliga och eländiga tillstånd så att de kan bli lyckliga, funktionella medlemmar av samhället igen.
Låt oss börja med Kristien Dunst's rollfigur från Elizabethtown som är katalysatorn för Rabin att namnge denna trop.
Drew Baylor, spelad av Orlando Bloom, har precis förlorat jobbet och sin flickvän, så han bestämmer sig för att
ta livet av sig. Och vid just det ögonblicket får han ett telefonsamtal från sin syster som säger
att hans far har dött och att han behöver åka och hantera familjens angelägenheter.
Drew kliver på ett flygplan och träffar Claire, en flygvärdinna som pratar med honom genom
hela flygresan även om han uppenbarligen inte är intresserad av att interagera med henne.
Till slut guidar Clair Drew genom en personlig resa i självutforskande, mognad och glädje
"Jag kollar in en söt kille"
"Varför berättar du det här för mig?"
"Hur skulle jag kunna lämna dig i nöd?"
"Jag ska ta med dig ut"
Du kanske minns Zooey Deschanel i 500 days of Summer, det avståndstagande
kärleksintresset hos filmens stjärna Tom Hansen, spelad av Joseph Gordon-Levitt
Berättelsen följer Tom på sin resa där han växlar fram och tillbaka mellan att vara eller inte vara kär i Summer Finn.
De har en klassisk manisk älv-drömtjej-scen där de leker runt i världen
och den maniska älvan lär den pryda stjärnan hur han ska omfamna sitt inre barn.
"Penis"
"Det finns barn här."
"Det finns inga barn här."
"Penis"
"Har du roligt?"
"Ja"
"Är det sånt här du gjorde med puman?"
"Nej... vi lämnade knappt rummet."
"Penis!"
"Ursäkta, tourettes, du vet hur det är."
"Penis"
"Hon har det också."
"Penis"
"Peeeennnniiissss!"
"Schh..."
Och den här listan skulle inte vara färdigställd utan ett besök från Natalie Portman.
Hennes unga och bubbliga barnsliga rollfigur i Garden State kan nog vara urtypen för en manisk älv-drömtjej.
Hon är här för att guida ångestfyllda, emotionella Andrew Largeman, spelad av Zach Braff ut ur sitt deprimerade
tillstånd och allmänna nedstämdhet med all den traditionella barnsliga munterhet som hör den maniska älvan till
"I alla fall... ah... Jag pratar för mycket, du måste ju fylla i dina formulär."
"Vad lyssnar du på?"
"The Shins, känner du till dem?"
"Nej"
"Du måste höra den här låten, den kommer ändra ditt liv, jag lovar."
"Oj, förlåt, du måste ju fylla i dina formulär. Problem. Tror du att du kan... kanske lyssna medan
du fyller i-" "Tror du att du kan hantera det?"
Listan över maniska älv-drömtjejer bara fortsätter och fortsätter.
Kate Hudsons rollfigur i Almost Famous
Meg Ryan i Joe Versus the Volcano
Charlize Theron i Sweet November
och vad tycher du om Winona Ryder i Autumn in New York
Rachel Bilson i The Last Kiss
och Elisha Cuthbert i My Sassy Girl bland andra.
Den maniska älv-drömtjejen bevarar myten om kvinnan som omhändertagande ända in i märgen, att vi kan "laga"
de här ensamma, ledsna männen, så att de kan gå och "laga världen".
Den maniska älv-drömtjejen är egentligen en musa som existerar för att vara en inspiration för den bekymrade,
plågade mannen. Vi borde egentligen prata om hela idén kring muser som är grunden för den här tropen.
I århundraden har manliga filmskapare, författare, målare, konstnärer av alla sorter krediterat kvinnor som
inspiration för deras briljanta mästerverk.
Jag lovar, om jag hör en historia till om det här så kommer jag skrika.
Eller spy.
Eller båda.
Kvinnor är inte här för mäns inspiration eller hyllning eller vad det nu kan vara.
Vi är musiker och konstnärer och författare med våra egna briljanta och kreativa företaganden
Men det märks inte hos den maniska älv-drömtjejstropen
Onödigt att säga men den maniska älv-drömtjejen är inte så bra för hur kvinnor representeras.
Så, Hollywoodförfattare, låt mig påminna er om att kvinnor inte är här för er inspiration,
hyllande eller för att lura ut er ur era problem.
Ni kanske inte vet detta, men vi är hela och färdiga människor med våra egna
problem, intressen och kreativa företaganden
Så hur skulle det vara om ni slutade använda oss som era muser och började skriva oss som riktiga människor.