Mogućnost pamćenja
Zamolio bih vas da zatvorite oči.
Zamislite se da stojite ispred vrata svoje kuće.
Primjetite boju vrata
i materijal od kojeg su vrata napravljena.
Sad, zamislite grupu pretilih nudista na biciklima.
(Smijeh)
Oni se natječu u goloj biciklističkoj utrci,
i voze ravno prema vašim ulaznim vratima.
Želim od vas da ovo uistinu vidite.
Oni pedaliraju jako brzo, znojni su.
Poskakuju na biciklu
I sudare se ravno s ulaznim vratima vaše kuće.
Bicikli lete posvuda, kotači se kotrljaju kraj vas,
dijelovi bicikla su završili na neugodnim mjestima.
Pređite prag vaše kuće, uđite u predsoblje, hodnik,
što god je s druge strane vrata.
Primjetite kvalitetu svjetla.
Svjetlost obasjava "Cookie Monstera"- Keksomlata
"Cookie Monster" vam maše sa sedla na zlatnom konju.
To je konj koji priča.
Skoro da možete osjetiti njegovo plavo krzno kako vam škaklja nos.
Možete osjetiti miris zobenog keksa kojeg će upravo strpati u usta.
Prođite pokraj njega.
Prođite pored njega u vašu dnevnu sobu.
U vašoj dnevnoj sobi, vidite vrlo realan prikaz slike Britney Spears,
Oskudno je odjevena, pleše na vašem stoliću za kavu.
I pjeva "Hit Me Baby One More Time".
Zatim me slijedite u vašu kuhinju, vaša kuhinja je popločena žutim ciglama,
i iz vaše pećnice izlaze prema vama Doroty, Limeni, Strašilo i Lav iz "Čarobnjaka iz Oza",
držeći se ruku pod ruku, skakučuću ravno prema vama.
Uredu. Otvorite oči.
Želim vam reći o vrlo bizarom natjecanju,
koje se održava svako proljeće u New Yorku.
Zove se Prvenstvo Sjedinjenih Američkih Država u pamćenju.
Ja sam otišao tamo prije par godina
kako bi izvještavao kao znanstveni novinar,
Očekivao sam kako će to biti Superbowl savanata.
Tamo je bila hrpa muškarca i nekoliko žena,
koji su bili različite dobi i higijenskog stanja.
(Smijeh)
Pamtili su stotine nasumičnih brojeva,
gledajući u njih samo jednom.
Pamtili su imena desetaka i desetaka i desetaka stranaca.
Pamtili su čitave pjesme u samo nekoliko minuta.
Natjecali su se tko može zapamtiti
poredak promiješanog špila igraćih karata najbrže.
Mislio sam si kako je ovo nevjerojatno.
Ovi ljudi moraju biti čudo prirode.
Počeo sam pričati s nekoliko natjecatelja.
Ovo je čovjek koji se zove Ed Cook, koji je došao iz Engleske,
i ima jedno od najbolje istreniranih pamćenja u Engleskoj.
I pitao sam ga: " Ed, kad si shvatio
da si čudo?"
I Ed je odgovorio: " Ja nisam čudo.
Ja zapravo imam sasvim prosječno pamćenje.
Svi koji se natječu u ovome natjecanju će vam reći
da imaju sasvim prosječno pamćenje.
Svi smo istrenirani da izvedemo potpuno nevjerojatne mogućnosti pamćenja koristeći
koristeći antičke tehnike,
tehnike koje su izmišljene prije 2500 godina u Grčkoj,
iste tehnike je koristio Ciceron kako bi zapamtio svoje govore,
koje su koristili srednjovjekovni skolari kako bi zapamtili cijele knjige.
I ja sam im rekao: "Vau, kako da za to nisam čuo prije?"
Mi smo stajali ispred natjecateljske dvorane
i Ed, koji je izvanredan, briljantan, ali malo ekscentričan Englez,
mi kaže: "Josh ti si američki novinar."
"Poznaješ li Britney Spears?"
Iznenađenog ga pitam:"Što? Ne. Zašto?"
"Jer ja jako želim naučiti Britney Spears
kako zapamtiti redoslijed nasumično promiješanih igraćih karata
na nacionalnoj televiziji u Americi.
To će dokazati svijetu da bilo tko to može napraviti."
(Smijeh)
Rekao sam mu: "Pa, ja nisam Britney Spears,
ali možda bi mogao naučiti mene.
Mislim, moraš od nekud početi, zar ne?"
I to je bio za mene početak jako neobičnog putovanja.
Proveo sam veći dio sljedeće godine
ne samo trenirajući pamćenje,
nego i istraživajući ga,
pokušavao sam shvatiti kako funkcionira,
i zašto ponekad ne funkcionira,
i koji bi mogao biti njegov potencijal.
Upoznao sam mnoštvo zanimljivih ljudi.
Ovaj čovjek pod imenom E.P.
Ima amneziju i možda
najgore pamćenje na svijetu.
Njegovo je pamćenje toliko loše
da se ni ne sjeća da ima problem s pamćenjem,
što je fascinantno.
I on je tragična figura
koja nam prikazuje u kojem opsegu nas pamćenje definira kao osobe.
Na drugom kraju spektra, upoznao sam ovog čovjeka.
Ovo je Kim Peek, koji je bio inspiracija za lik Dustina Hoffmana
u filmu Kišni čovjek.
Proveli smo jedno popodne zajedno u javnoj knjižnici u Salt Lake Cityu,
pamteći telefonske imenike,
što je bilo energično.
(Smijeh)
Vratio sam se i pročitao mnoštvo rasprava o pamćenju,
rasprave napisane prije više od 2000 godina na latinskom,
za vrijeme antike i kasnije za vrijeme srednjeg vijeka.
I naučio sam jako puno zanimljivih stvari.
Jedna od jako zanimljivih stvari koje sam naučio
je da jednom davno,
ova ideja da imamo istrenirano, disciplinirano, kultivirano pamćenje
nije bila tako strana kao što se nama danas čini.
Jednom davno ljudi su investirali u pamćenje,
mukotrpno su opremali svoje umove.
U zadnji nekoliko milenija,
ulagali smo u tehnologiju
od abecede do „skrolanja“ stranica,
kodeksa, izdavaštva, fotografiju,
kompjutore, pametne mobitele
koji su postupno olakšali
eksternalizaciju naših sjećanja,
Olakšali su eksternalizaciju koja je u osnovi fundamentalna mogućnost ljudskog kapaciteta.
Ovim tehnologijama je omogućen moderni svijet,
ali su nas one promijenile.
Promijenile su nas kulturalno,
i tvrdim da su nas promijenile i kognitivno.
Nemamo više potrebu pamtiti,
i ponekad se čini da smo zaboravili kako pamtiti.
Jedno od zadnjih mjesta na svijetu gdje još možete pronaći
ljude strastvene prema ideji o istreniranom, discipliniranom, kultiviranom pamćenju,
je ovo potpuno jedinstveno natjecanje.
Koje zapravo i nije toliko jedinstveno,
ovakva se natjecanja održavaju diljem svijeta.
Bio sam fasciniran, želio sam znati kako ti ljudi to uspijevaju.
Prije nekoliko godina skupina istraživača na londonskom sveučilištu
dovela je nekolicinu prvaka u pamćenju u laboratorij.
Željeli su znati,
imaju li ovi ljudi mozak koji je strukturalno,
anatomski drugačiji od mozga ostalih ljudi.
Odgovor je ne.
Jesu li pametniji od nas?
Dali su im da riješe kognitivne testove i odgovor je: ne baš.
Iako postoji jedna zanimljiva i indikativna razlika
između mozga prvaka u pamćenju
i kontrolne skupine s kojom su ih uspoređivali.
Dok su promatrali ove ljude putem fMRI-a,
skeniraju njihov mozak dok oni pamte brojeve,
i lica ljudi, slike snježnih pahuljica,
primijetili su da se prvacima u pamćenju osvijetle drugačiji dijelovi mozga za razliku od svih ostalih.
Primijetili su da koriste, ili se činilo da koriste,
dio mozga koji je zadužen za spacijalno pamćenje i navigaciju.
Zašto?
I postoji li nešto što mi ostali možemo naučiti iz ovoga?
Sportski duh kompetitivnog pamćenja je vođen utrkom gdje,
svake godine netko smisli novi način kako stvari pamtiti brže,
i onda ostatak natjecatelja mora uhvatiti korak.
Ovo je moj prijatelj Ben Pridmore,
trostruki svjetski prvak.
Na stolu ispred njega nalazi se 36 špilova igraćih karata
koje će on pokušati zapamtiti u jednom satu,
koristeći tehniku koju je on izmislio i savladao.
Koristio je sličnu tehniku
kako bi zapamtio točan redoslijed 4. 140 nasumičnih binarnih brojki
u pola sata.
(Smijeh)
Da.
Iako postoji mnoštvo načina
kako pamtiti u ovom natjecanju,
sve, sva tehnologija koja se koristi
se svodi na jedan koncept
kojeg psiholozi nazivaju „elaborativno kodiranje“.
I jako je dobro objašnjeno paradoksom
koji je poznat pod imenom (Pekar/pekar) paradoks i zvuči ovako:
Ako kažem dvoje ljudi da zapamte istu riječ,
ako ti kažem:
,, Zapamti da postoji osoba zvana Pekar“.
To mu je ime.
I kažem tebi: ,, Zapamti da postoji osoba koja je pekar.“
U redu?
Zatim se vratim nakon nekog vremena
i kažem: ,, Je li se sjećaš riječi koju sam ti prije rekao?
Je li se sjećaš koja je bila?“
Osoba kojoj je rečeno da mu je ime Pekar,
rjeđe će zapamtiti istu riječ
od osobe kojoj je rečeno da mu je posao da je pekar.
Ista riječ, drugačija mogućnost pamćenja; to je čudno.
Što se događa?
Ime Pekar ti zapravo ništa ne znači.
U potpunosti je nepovezana s ostalim sjećanjima
koje se nalaze u vašoj glavi.
Ali riječ pekar, znamo.
Pekari nose smiješne bijele kape.
Pekari imaju brašno na rukama.
Pekari dobro mirišu kad se vrate kući s posla.
Možda i znamo pekara
i kad prvi put čujemo tu riječ,
stavljamo poveznice za asocijacije za nju,
koje nam olakšavaju da je izvučemo kasnije.
Cijela umjetnost u natjecanju u pamćenju
i cijela umjetnost boljeg pamćenja u svakodnevnom životu
je otkrivanje načina preobrazbe velikog slova P Pekara
u mala slova p pekara.
uzeti informaciju kojoj nedostaje kontekstu,
u važnosti, u značenju,
i preobraziti je na neki način
da postane značajna uz postojanje drugih stvari
koje imate na umu.
Jedna od bolje razrađenih metoda kako učiniti ovo
datira prije 2500. godina u Staroj Grčkoj.
Postalo je poznato kao palača sjećanja.
Priča njenog stvaranje ide ovako:
Postojao je pjesnik zvan Simonides, koji je prisustvovao domjenku.
Bio je zaposlen kao zabavljač
jer je tada, ako ste htjeli održati odličnu zabavu,
niste zapošljavali DJ-a, zapošljavali ste pjesnika.
On ustane, ispriča svoju pjesmu iz pamćenja i izađe kroz vrata,
i u tom trenutku
prostorija domjenka se sruši.
Ubivši sve u njoj.
Ne ubije samo sve,
nego unakazi tijela do neprepoznatljivosti.
Nitko ne zna tko je bio unutra,
nitko ne zna reći gdje su sjedili.
Tijela se ne mogu dostojanstveno pokopati.
Jedna tragedija izaziva drugu.
Simonides stoji ispred,
jedini preživjeli u nesreći,
zatvori oči i shvati,
da u očima njegovog uma
može vidjeti gdje su gosti na domjenku sjedili.
Primi rodbinu za ruku,
i odvede ih do voljenih osoba u ruševinu.
Što je Simonides shvatio u tom trenutku
je nešto što mislim da svi intuitivno znamo,
a to je da koliko god bili loši u pamćenju imena i brojeva telefona,
i instrukcija kolega ,,riječi do riječi“,
imamo izvanrednu mogućnost vizualno i prostorno pamćenje.
Ako vas pitam da se prisjetite prvih 10 riječi ove priče
koju sam vam upravo ispričao o Simonideu,
vrlo je vjerojatno da ćete imati problema s tim,
ali uložio bi da vas pitam da se prisjetite
tko je sjedo na vrhu govorećeg zlatnog konja
u vašem predvorju,
da biste to mogli vidjeti.
Ideja iza palače sjećanja
je vizualizirati imaginarnu građevinu,
i stavite na nju slike stvari kojih se želite sjećati.
Što je luđa, čudnija, bizarnija,
smješnija, nepriličnija i smrdljivija slika,
to će bit više nezaboravna.
To je savjet koji datira prije 2000. i više godina
sve do latinskog ugovor o sjećanju.
Kako to funkcionira?
Recimo da ste pozvani na glavnu pozornicu „TED-a“ da održite govor,
i želite ga izvesti iz pamćenja,
i želite ga izvesti na način na koji Ciceron napravio,
da je pozvan na „TEDxRome“ prije 200. godina.
(Smijeh)
Što možete napraviti
je da se vizualizirate na ulaznim vratima svoje kuće.
I sjetili ste se neke lude, smiješne, nezaboravne slike,
koja vas podsjeća da je prva stvar o kojoj želite pričati
je to bizarno natjecanje.
(Smijeh)
Zatim uđete u kuću i vidite sliku,
,, Cookie Monstera“ na vrhu „Mister Eda."
i to bi vas podsjetilo da biste htjeli upoznati svog prijatelja Ed Cooka.
Zatim biste vidjeli sliku Britney Spears
da vas podsjeti na događaj koji želite ispričati.
I zatim odete do vaše kuhinje,
i četvrta tema o kojoj želite pričati
je čudno putovanje na kojem ste bili cijelu godinu
i imali biste neke prijatelje koji bi vam pomogli da se toga sjetite.
Na ovaj način su rimski govornici pamtili svoje govore,
ne ,,riječ po riječ“ koja će vas samo zeznuti,
nego ,,tema po temi“.
Zapravo, fraza ,,tema rečenice“
dolazi iz Grčke riječi ,,topos“
koja znači "mjesto".
To je ostatak razdoblja kada su ljudi razmišljali o govorništvu i retorici
u prostornim frazama.
Fraza ,, na prvom mjestu“,
je „ na prvom mjestu vaše palače pamćenja.“
Smatrao sam to fascinantnim
i zainteresirao sam se.
Otišao sam na još par takvih natjecanja pamćenja
i dobio sam ideju da mogu pisati nešto duže
o subkulturi natjecateljskim memorizatorima,
ali postoji problem.
Problem je da je natjecanje u pamćenju patološki dosadan događaj.
(Smijeh)
Uistinu, u pitanju je grupa ljudi koja sjedi i rješava maturu.
Najdramatičnije što može biti je kada netko krene masirati sljepoočnice.
A ja sam novinar i trebam o nečemu pisati.
Znam da se nevjerojatne stvari događaju u umovima tih ljudi, ali ja nemam pristup tome.
Shvatio sam da ako ću pričati ovu priču.
Trebao sam malo hodati u njihovim cipelama.
Zato sam počeo trošiti 15 do 20 minuta
svako jutro, prije nego što sjednem s New York Timesom,
pokušavajući se sjetiti nečega.
Možda je to bila pjesma,
možda su to riječi iz starog godišnjaka kojeg sam kupio na svaštarnici.
I pronašao sam da je iznenađujuće zabavno.
Nikad ne bih to očekivao.
Zabavno je jer to nije zapravo vježbanje pamćenja.
Što zapravo radite je da pokušavate biti sve bolji i bolji
u stvaranju, u sanjanju tih posve smiješnih, nepriličnih, smiješnih
i nadajmo se nezaboravnih slika u očima vašega uma.
I dosta sam se zadubio u to.
Ovo sam ja i nosim svoj standardni pribor za vježbanje natjecatelja pamćenja.
(Smijeh)
To je par slušalica
i par zaštitnih naočala koje su pod maskom,
osim dije male rupice,
jer je privlačenje pažnje najveći neprijatelj natjecatelja pamćenja.
Na kraju sam se vratio na to isto natjecanje
o kojem sam izvještavao godinu dana ranije
i dobio sam ideju da se prijavim kao eksperiment u participativnom novinarstvu.
Mislio sam da ću napraviti zaključak za cijelo istraživanje.
Problem je što je eksperiment bio u neredu.
Pobijedio sam na natjecanju
(Smijeh)
-Što se nije smjelo dogoditi.
(Pljesak)
Lijepo je biti u mogućnosti zapamtiti govore
i brojeve i popis za kupnju,
ali nije zapravo bit.
To su samo trikovi.
Koji djeluju jer su na temelju dosta jednostavnog principa
o tome kako naš mozak funkcionira.
I ne morate izgrađivati palače pamćenja
ili pamtiti špil karata
da biste ostvarili korist od malo uvida u način na koji vaš um funkcionira.
Često spominjemo osobe s odličnim pamćenjem
kao da je to neki urođeni dar,
ali to nije slučaj.
Veliko pamćenje je naučeno.
Na najjednostavnijoj razini mi pamtimo kada obraćamo pozornost.
Pamtimo kada smo duboko angažirani.
Pamtimo kada možemo uzeti dio informacija i iskustva,
i otkriti zašto nam je to važno,
zašto je značajno, zašto je šareno,
kada to možemo pretvoriti na način da ima smisla
uz sve ostale stvari koje kruže u našim mislima.
Kada smo u mogućnosti pretvoriti Pekara u pekara.
Palača memorije, ove tehnike pamćenja su samo prečaci.
Zapravo, nisu zaista prečaci.
Funkcioniraju jer djeluju na vas.
One iniciraju nekakvu dubinsku obradu,
ispunjenje uma, koje većina nas uobičajeno ne vježba,
Ali ustvari ne postoje prečaci.
Na ovaj način su stvari pamtljive.
I mislim da ako postoji jedna stvar s kojom želim da napustite ovo predavanje,
koju je „E.P.“, osoba koja pati od amnezije i koja se nije mogla sjetiti da uopće ima problem s pamćenjem,
mene naučila,
je ideja da su naši životu skup uspomena.
Koliko smo spremni izgubiti
od naših, već kratkih života
na način da se izgubimo u našim ,,Blackberriesima“, našim ,,iPhoneima“,
ne obraćajući pozornost na ljudsku osobu prekoputa nas
tko razgovara s nama,
biti toliko lijen da nismo spremni dublje obraditi.
Naučio sam iz prve ruke
da postoje nevjerojatna ograničenja pamćenja
skrivena u svima nama,
ali ako želite živjeti život pun uspomena,
morate biti tip osobe koja se sjeća,
da se sjeća.
Hvala Vam.