Večeras ću vam pričati
o izlaženju iz ormana,
ali ne u tradicionalnom smislu,
ne samo o gej ormanu.
Mislim da svi imamo ormane.
Tvoj orman je možda reći nekome
da je voliš po prvi put,
ili reći nekome da si trudna,
ili reći nekome da imaš rak,
ili bilo šta drugo od teških razgovora
koje vodimo kroz naše živote.
Sve što je orman je težak razgovor,
i pored toga što se naše teme strahovito razlikuju,
iskustvo toga da budeš u ormanu
i izađeš iz njega je univerzalno.
Strašno je, mrzimo to,
i mora da se učini.
Pre nekoliko godina, radila sam u mestu zvanom "South Side Walnut",
(Smeh)
lokalnom gradskom restoranu,
i tokom mog rada tamo
prolazila sam kroz faze miltantnog lezbijskog intenziteta:
(Smeh)
nisam brijala pazuhe,
citirala sam tekstove Ani Difranko kao gospel.
I u zavisnosti od toga koliko su mi pantalone
bile vrećaste i koliko sam nedavno obrijala glavu,
postavljali su mi pitanje,
uglavnom mala deca:
"Hmm... jesi li ti dečak ili devojčica?"
Nastala bi neprijatna tišina za stolom.
Stisnula bih malo jače zube,
držala bih lonče kafe s malo više besa.
Tata bi neprijatno listao svoje novine
a mama bi uperila hladan pogled na dete.
Ali ja ne bih rekla ništa,
i kipela bih iznutra.
Došla sam do toga da sam svaki put
kad bih došla do stola za kojim je
dete između 3 i 10 godina,
bila spremna za svađu.
(Smeh)
I to je grozan osećaj.
Obećala sam sebi, sledeći put,
reći ću nešto.
Obaviću taj teški razgovor.
I tako, za par nedelja, ponovilo se.
"Jesi li ti dečak ili devojčica?"
Poznata tišina,
ali ovaj put sam spremna,
i ima da napravim Osnove ženskih studija za ovim stolom.
(Smeh)
Imam svoje citate Beti Fridan,
imam svoje citate Glorije Stajnem.
Čak imam nesto iz "Vagininih monologa" što ću citirati.
I tako, duboko udahnem i pogledam dole,
a u mene bulji
četvorogodišnja devojčica u ružičastoj haljini,
nije izazov na feministički dvoboj,
samo dete s pitanjem:
"Jesi li ti dečak ili devojčica"
I tako, još jednom duboko udahnem,
čučnem do nje, i kažem,
"Hej, znam da je malo zbunjujuće.
Imam kratku kosu kao dečak,
i nosim mušku odeću,
ali ja sam devojčica,
i znaš kako ponekad voliš da nosiš svoju roze haljinu,
a ponekad volis da nosiš udobnu pidžamu?
Pa, ja sam više tip devojke za udobne pidžame."
(Smeh)
A dete me pogleda pravo u oči,
bez treptaja i kaže:
"Moja omiljena pidžama je ljubičasta, sa ribom na njoj.
Mogu li, molim vas, dobiti palačinku?"
(Smeh)
I to je bilo to. Samo -
"Oh, dobro. Ti si devojčica. Može ta palačinka?"
(Smeh)
Bio je to najlakši "teški" razgovor koji sam ikad vodila.
A zašto?
Zato što smo "devojčica s palačinkom" i ja
bile iskrene jedna prema drugoj.
Kao i mnogi od nas,
živela sam u nekoliko ormana u svom životu, i da,
najčešće, moji zidovi ispadnu duginih boja.
Ali unutra, u mraku,
ne znaš koje su boje zidovi.
Samo znaš kako je
živeti u ormanu.
I zapravo, moj orman nije ništa drugačiji od tvog
ili tvog,
ili tvog.
Naravno, daću vam 100 razloga
zašto je moje izlaženje iz ormana teže od vašeg,
ali evo jedne stvari:
Teško nije relativno.
Teško je teško.
Ko mi može reći
da je objasniti nekom
da si bankrotirao
teže nego reći nekome
da si ga prevario?
Ko mi može reći
da je njegova priča izlaženja
teža nego reći svom petogodišnjem detetu
da se rastajete?
Ne postoji teže,
postoji samo teško.
Treba prestati vrednovati naše teško
nasuprot tuđih
da se osećamo bolje ili gore u vezi sa svojim ormanima
i samo se pomiriti sa činjenicom
da nam je svima teško.
U nekom trenutku života,
svi živimo u ormanu,
i možda se čini sigurnim,
ili bar sigurnijim od onoga
što je s druge strane vrata.
Ali ja sam ovde da vam kažem
bez obzira od čega su vaši zidovi,
orman nije mesto za život.
(Klicanje) (Aplauz)
Hvala.
Zašto je onda izlazak iz tog ormana,
zašto je taj razgovor
toliko težak?
Zato što je stresno.
Toliko smo zabrninuti za reakciju
druge osobe, i s razlogom.
Da li će se naljutiti?
Biti tužni?
Razočarani?
Da li ćemo izgubiti prijatelja?
Roditelja?
Ljubavnika?
Ovi razgovori izazivaju stres.
Razmislimo o stresu na minut.
Stres je prirodna reakcija vašeg tela.
Kada se suočite sa navodnom pretnjom,
ključna reč, navodnom,
vaš hipotalamus oglasi alarm,
a adrenalin i kortizol
kreću da kuljaju vašim venama.
Ovo je poznato kao efekat
bori se ili beži.
Ponekad se potučete,
ponekad bežite.
Ovo je potpuno normalna reakcija.
I potiče iz vremena
kada je ta pretnja bila da vas juri runasti mamut.
Problem je u tome
što vaš hipotalamus nema pojma
da li vas juri runasti mamut
ili vam je samo kompjuter u kvaru
ili vam se pojavila rodbina na vratima
ili samo što niste iskočili iza aviona
ili morate da kažete nekome koga volite
da imate tumor na mozgu.
Razlika je u tome
što vas runasti mamut juri
možda 10 minuta.
Ako ne vodite te teške razgovore,
to može da traje godinama,
a vaše telo ne može da izađe na kraj s time.
Hronično izlaganje adrenalinu i kortizolu
remeti skoro svaki sistem u vašem telu
i može dovesti do anksioznosti,
depresije, bolesti srca,
samo da navedem neke.
Kada ne vodite teške razgovore,
kada istinu o sebi čuvate kao tajnu,
zapravo držite bombu.
Zamislite se
pre 20 godina.
Ja,
ja sam imala konjski repić,
haljinu bez bretela,
i cipele sa visokom štiklom.
Nisam bila militantna lezbejka
spremna na svađu sa četvorogodišnjakom koji bi naišao u kafić.
(Smeh)
Bila sam smrznuta od straha,
sklupčana u uglu
svog ormana crnog kao ugalj
stiskajući svoju gej bombu,
i pokretanje jednog mišića
bila je najstrašnija stvar
koju sam ikad uradila.
Moja porodica,
prijatelji,
potpuni stranci -
potraćila sam čitav život
pokušavajući da ne razočaram te ljude,
a zatim sam okretala čitav svet naopačke
namerno.
Palila sam stranice propisa
koje sam tako dugo sledila,
ali ako ne bacite tu bombu,
ubiće vas.
Jedno od najupečatljivijih bacanja bombe
bilo je na sestrinom venčanju.
(Smeh)
Bio je to prvi put da su mnogi prisutni
saznali da sam gej,
i tako radeći kumine dužnosti,
u svojoj crnoj haljini i štiklama,
hodala sam oko stolova,
i konačno došla do stola prijatelja mojih roditelja,
ljudi koji su me znali godinama.
I posle malo ćaskanja,
jedna je žena viknula:
"Volim Nejtana Lejna!"
I započela je bitka
gej povezivanja.
"Eš, jesi li ikada bila u Kastru?"
"Pa da, zapravo, imamo prijatelje u San Francisku."
"Nikada nismo bili tamo
ali čuli smo da je neverovatno."
"Eš, znaš li mog frizera Antonija?
Zaista je dobar i nije nikada pričao o devojci."
"Eš, koja ti je omiljena serija?
Naša je Vil i Grejs.
I znaš koga volimo? Džeka.
Džek nam je najdraži."
Zatim je jedna žena zastala,
očajnički želeći da pokaže podršku,
i da mi do znanja da je na mojoj strani,
i napokon je izvalila:
"Pa, ponekad moj muž nosi ružičaste košulje."
(Smeh)
I imala sam izbor u tom trenutku,
kao što svi bacači bombi imaju.
Mogla sam se vratiti svojoj devojci
i svom stolu koji voli gejeve,
i rugati se njihovim odgovorima,
izgrditi njihovu nerečitost
i nesposobnost da preskoče
politički ispravne gej obruče
koje sam donela,
ili sam mogla
saosećati sa njima
i shvatiti da je to bila
jedna od najtežih stvari koju su ikada učinili,
to započinjanje
i vođenje tog razgovora
za njih je bilo izlaženje iz ormana.
Naravno, bilo bi lako
pokazati gde su podbacili.
Mnogo je teže
izaći im u susret
i prihvatiti činjenicu
da su se trudili.
A šta drugo možete tražiti od nekoga
nego da se trudi?
Ako ćete biti iskreni s nekim,
morate biti spremni
na povratnu iskrenost,
Teški razgovori i dalje nisu moje područje.
Pitajte bilo koga sa kim sam izlazila.
Ali poboljšavam se,
i sledim ono što zovem
tri principa "devojčice s palačinkama".
Sada, molim vas,
gledajte na ovo kroz jednu gej prizmu,
ali znajte
da sve što treba za izlazak iz bilo kog ormana
u suštini je isto.
Broj jedan:
budite autentični.
Sklonite oklop. Budite svoji.
To dete u kafiću
nije imalo oklop,
ali ja sam bila spremna za bitku.
Glupi hipotalamus.
Ako želite da neko bude iskren sa vama,
treba da zna da i vi krvarite.
Broj dva:
budite direktni.
Samo recite. Strgnite flaster.
Ako znate da ste gej,
samo recite.
Ako kažete roditeljima da ste možda gej,
gajiće nadu da će se to možda promeniti.
Ne dajte im
taj tračak lažne nade.
(Smeh)
I broj tri,
i najvažnije -
(Smeh)
Nemojte se pravdati.
Govorite istinu.
Nikad se nemojte pravdati za to.
Neki ljudi će možda biti povređeni,
i svakako,
izvinite se za to što ste uradili,
ali nikada se ne izvinjavajte za ono što jeste.
I da, možda će neki biti razočarani,
ali to je na njima,
ne na vama.
To su njihova očekivanja od vas,
ne vaša.
To je njihova priča,
ne vaša.
Jedina priča koja je bitna
je ona koju vi želite da napišete.
Zato, sledeći put, kada se nađete
u ormanu crnom kao ugalj,
držeći svoju bombu,
znajte da smo svi tamo bili.
I možete se osetiti usamljenima,
ali niste.
I svi znamo da je teško,
ali trebaš nam ovde, napolju,
bez obzira od čega su tvoji zidovi napravljeni
jer vam garantujem da ima i drugih
koji vire kroz ključaonice
svojih ormana
tražeći hrabru dušu
da razvali vrata,
i zato budite ta osoba
i pokažite svetu da smo veći od svojih ormana
i da orman nije mesto
za čovekov stvarni život.
Bolder, hvala vam. Uživajte u ostatku večeri.
(Klicanje) (Aplauz)