Jeg har en venn som er en kunstner, og har noen ganger
hatt et synspunkt som jeg ikke er særlig enig i.
Han holder opp en blomst og sier "Se så vakker den er".
Og jeg er enig. Han sier "Du skjønner, som kunstner kan jeg se hvor vakker denne er,"
"men du som forsker tar dette fra hverandre, og det blir en kjedelig ting." Og jeg tror at han er litt sprø.
For det første er skjønnheten han ser tilgjengelig for andre, også for meg. Jeg mener at, selv om
jeg kanskje ikke har like raffinert estetisk sans som han,
så kan jeg sette pris på skjønnheten av en blomst.
På samme tid ser jeg mye mer om blomsten enn det han ser. Jeg kan forestille meg celler der,
kompliserte handlinger på innsiden, som også har en skjønnhet.
Jeg mener, det er ikke bare skjønnhet på denne dimensjonen på én centimeter, det er også skjønnhet på mindre dimensjoner.
Den indre strukturen, prosesser, det faktum at fargene og blomsten er utviklet
for å tiltrekke insekter som kan pollinere den. Det er interessant.
Det betyr at insekter kan se fargen.
Det tilfører et spørsmål: finnes denne estetiske sansen også i laverestående former? Hvorfor er det estetisk?
Alle slags interessante spørsmål som, med vitenskap og kunnskap, bare legger til spenningen,
og mystikken og undringen om en blomst. Det bare legger til. Jeg forstår ikke hvordan det trekker fra.
Dersom du venter at vitenskapen skal gi alle svarene på de fantastiske spørsmålene om hva vi er,
hvor vi er på vei, hva betydningen av universet er, og så videre, så tror jeg du kan lett bli
desillusjonert og søke etter mystiske svar på disse problemene. Hvordan en vitenskapsmann kan ta et mystisk svar
vet jeg ikke. Hele ånden er å forstå... Vel, glem det, jeg mener, jeg forstår det ikke.
Hvis du tenker på det, måten jeg tenker på hva vi gjør er at vi utforsker, vi prøver å finne ut
så mye som vi kan om verden.
Folk sier til meg "Er du ute etter fysikkens ultimate lover?"
Nei jeg er ikke det! Jeg ønsker bare for å finne ut mer om verden, og hvis det viser seg det er en enkel
ultimat lov som forklarer alt, så får det være.
Det ville være veldig hyggelig å oppdage. Hvis det viser seg at det er som en løk med millioner av lag,
og vi er lei av å se på lagene, så det er slik det er.
Men uansett hvordan det viser seg å være, naturen er der og hun kommer til å være slik hun er.
Derfor, når vi går for å undersøke den, bør ikke vi bestemme oss på forhånd hva er det vi prøver å gjøre
bortsett fra å finne ut mer om den.
Du ser, en ting er: Jeg kan leve med tvil og usikkerhet og ikke vite.
Jeg tror det er mye mer interessant å leve uten å vite enn å ha svar som kan være feil.
Jeg har omtrentlig svar, og mulig tro og ulike grader av sikkerhet
om forskjellige ting, men jeg er ikke helt sikker på noe som helst,
og det er mange ting jeg ikke vet noe om.
Men jeg må ikke ha et svar. Jeg føler meg ikke skremt av å ikke vite ting.
Ved å være fortapt i det mystiske universet uten at det trenger ha noe formål, som er slik det egentlig er
så vidt jeg vet. Det skremme meg ikke.
Så totalt sett jeg kan ikke tro de spesielle historiene
som har blitt diktet opp om vårt forhold til universet fordi de synes å være
for enkle, for lokale, for provinsielle. Jorden, han kom til jorden!
Ett av aspektene av Gud kom til jorden, tenk deg.
Og se på hva som er der ute, det står ikke i forhold.
Uansett, det er ikke noe vits i å argumentere, jeg kan ikke hevde det. Jeg prøver bare
å fortelle deg: med det vitenskapelig synet, med min fars syn, at vi bør undersøke for å finne ut hva som er sant og hva
som kanskje ikke er sant. Når du begynner å tvile, som for meg er en grunnleggende del av min sjel: å tvile,
og spør. Når du tviler og spør, blir det litt vanskeligere å tro.
Skjønnhet
Feynman-serien er et sideprosjekt til
Facebook.com/thesaganseries
besøk eller abonner direkte ovenfor for mer
Anerkjennelser
Sosiale medier laget av Reid Gower.