My, co jsme dnes tady,
pojďme začít tím, že přiznáme, že máme štěstí.
Nežijeme ve světě,
ve kterém žily naše matky a babičky,
kde byl výběr profesí pro ženy velmi omezen.
A jste-li dnes přítomni,
většina z nás vyrostla ve světě,
kde máme základní občanská práva.
A neuvěřitelně, stále žijeme ve světě,
kde je některé ženy nemají.
Ale vedle toho máme stále problém,
opravdový problém.
A tím problémem je:
ženy nedosahují
vrcholných pozic v rámci svých profesí
nikde na světě.
Údaje o tom vypovídají dost jasně.
190 hlav států --
devět žen.
Ze všech členů parlamentu na světě,
je 13 % žen.
V korporátním sektoru,
představují ženy ve vrcholných pozicích,
v představenstvech --
15, 16 procent.
Tato čísla se nezměnila od roku 2002
a ubírají se špatným směrem.
Dokonce i v neziskové oblasti,
oblasti, o které se někdy domníváme,
že je vedena více ženami,
zde je ve vedení 20 procent žen.
Je tu ještě jeden problém,
a to že ženy se potýkají s mnohem těžší volbou
mezi profesním úspěchem a osobním naplněním.
Nedávná studie v USA
ukázala, že mezi ženatými/vdanými ve vyšších vedoucích pozicích,
mají děti dvě třetiny ženatých mužů,
ale pouze jedna třetina vdaných žen má děti.
Před pár lety jsem byla v New Yorku,
vyjednávala jsem dohodu
byla jsem v jedné z těch luxusních investičních New Yorských kancelářích,
jaké si umíte představit.
Jsem na tom jednání -- je to asi tříhodinové jednání --
a po dvou hodinách, je potřeba udělat přestávku - odskočit si,
všichni vstanou
a ten, kdo vede to jednání
vypadá trochu zaskočeně.
A já si uvědomila, že neví,
kde tam mají dámské záchody.
Rozhlížím se, jestli neuvidím krabice po stěhování,
možná se tam zrovna nastěhovali, ale žádné nevidím.
A tak říkám: "Vy jste se sem nově přesunuli?"
A on: "Ne, tady jsme už asi rok."
Já na to: "Chcete mi říct,
že jsem jediná žena,
která sem za celý rok přišla na jednání?"
A on se na mě podívá a odpoví,
"Jo. Nebo jste jediná, která potřeboval jít na toaletu."
--
Takže otázkou je,
jak tohle napravíme?
Jak změníme tahle čísla ve vedení?
Jak to změníme?
Chtěla bych začít tím,
že budu věnovat --
udržení žen na pracovišti,
protože to je podle mě odpovědí.
Na těch výše placených místech na našich pracovištích,
mezi lidmi, kteří se dostanou do vedení --
Takzvaných Fortune 500 ředitelských postů,
nebo srovnatelné pozice v jiných odvětvích --
problém je, jsem o tom přesvědčená,
že ženy ubývají.
Hodně se o tom mluví,
mluví se o věcech jako je flexibilní pracovní doba, poradenství
a programy, které by společnosti měly mít na školení žen.
Dnes však nechci mluvit ani o jedné z těchto věcí --
i přestože jsou všechny opravdu důležité.
Dnes se chci zaměřit na to, co můžeme udělat jako jednotlivci.
Jaké poselství bychom měly předat sami sobě?
Jaké poselství předáváme ženám, které s námi a pro nás pracují?
Jaké poselství předáváme našim dcerám?
Chtěla bych, aby bylo jasné hned od začátku,
že tahle přednáška neposuzuje.
Nemám tu správnou odpověď,
nemám ji ani pro sebe.
Odjela jsem ze San Francisca, kde žiji, v pondělí,
odlétala jsem na tuto konferenci.
A když jsem svou dceru, které jsou tři, vysadila u školky,
začala objímat mé nohy a
plakat "Mami, neodlétej".
Je to těžké. Někdy se cítím vinna.
Neznám žádné ženy,
ať už jsou doma, nebo pracují,
které by se tak občas necítily.
Takže neříkám, že pracovat
je tím správným přístupem pro všechny.
Můj dnešní příspěvek je o tom, jaká jsou
poselství, když chcete zůstat pracovním nasazení.
A myslím si, že jsou tři.
Za prvé, posaďte se ke stolu.
Za druhé, učiňte vašeho partnera svým opravdovým partnerem.
A tři -- neodcházejte, dokud jste neodešly.
Číslo jedna: posaďte se ke stolu.
Před několika týdny jsme měli ve Facebooku
na návštěvě vysoce postaveného vládního úředníka,
přišel, aby se sešel s naším vedením
ze Silicon Valley.
A všichni seděli za stolem.
Měl s sebou dvě ženy, které s ním cestovaly, a které
byly v jeho oddělení celkem vysoce postavené.
Řekla jsem jim: Sedněte si ke stolu, pojďte, sedněte si ke stolu."
A ony si sedly po straně místnosti.
Když jsem byla v posledním ročníku na univerzitě,
měla jsem předmět Historie evropské filosofie.
Nejsou tyhle věci ve škole skvělé?
Přála bych si, abych to mohla studovat teď.
Měla jsem ten předmět se svou spolubydlící Carrie,
která již tehdy byla výtečnou studentkou literatury --
a měla našlápnuto, aby se stala vynikající literární vědkyní --
a mým bratrem --
chytrý kluk, ale medik hrající vodní pólo,
který byl v druháku.
My tři jsme chodili na tento předmět.
Carrie čte všechny ty knihy
v originále - v řečtině, latině --
jde na všechny přednášky --
Já čtu všechny knihy v angličtině
a účastním se většiny přednášek.
Můj bratr je jaksi zaneprázdněn,
a přečte jen jednu knihu z 12
a jde jen na pár přednášek,
pak nakráčí do našeho pokoje
pár dní před zkouškou, abychom jej doučovaly.
Všichni tři jdeme na zkoušku společně, sedneme si.
Sedíme tam tři hodiny --
s našimi modrými notýsky -- ano, tak jsem stará.
Odcházíme a podíváme se jeden na druhého a ptáme se "Jak ti to šlo?"
Carrie odpoví: "Člověče, mám pocit, že jsem opravdu nevystihla ty hlavní body
hegeliánské dialektiky."
Já na to "Bože, kdybych tak víc propojila
teorii vlastnictví Johna Locka s filosofy, kteří přišli po něm."
A můj bratr řekne,
"Mám nejlepší známku ze třídy."
"Máš nejlepší známku ze třídy?
Vždyť nic nevíš."
Problém těchto příběhů je,
že ukazují to, co ukazují i data:
ženy systematicky podceňují své schopnosti.
Když testujete muže a ženy,
a zeptáte se jich na otázky ohledně naprosto objektivních věcí jako je vzdělání,
muži se mírně přeceňují
a ženy se mírně podceňují.
Ženy za sebe v práci nevyjednávají.
Studie z posledních dvou let
o lidech, kteří nastupují do práce po škole,
ukázaly, že 57 procent kluků, kteří nastupují --
nebo spíš mužů --
vyjednává svůj první plat,
ale pouze 7% žen.
A vedle toho je důležité,
že muži přičítají úspěch sami sobě,
zatímco ženy jej přičítají okolním faktorům.
Zeptáte-li se mužů, jak to, že se jim něco povedlo,
řeknou: "Jsem skvělý.
Samozřejmě. Proč se mě vůbec ptáš?"
Zeptáte-li se žen, jak to, že se jim něco podařilo,
řeknou vám, že jim někdo pomohl,
měly štěstí, velmi dřely.
Proč na tom záleží?
Člověče, záleží na tom hodně,
protože nikdo se nedostane do rohové kanceláře
tím, že bude sedět u zdi, a ne u stolu.
A nikdo nebude povýšen tím,
že si bude myslet, že si nezaslouží svůj úspěch,
nebo že svému úspěchu ani nerozumí.
Přála bych si, aby odpověď byla jednoduchá.
Přeju si, abych mohla všem těm mladým ženám, se kterými pracuji, říct
všem těm úžasným ženám
"Věřte v sebe a vyjednávejte za sebe.
Buďte hrdé na svůj úspěch."
Přeji si, abych to mohla říct své dceři.
Ale není to tak jednoduché.
Protože jedna věc, kterou údaje ukazují, víc než cokoliv jiného, je
že úspěch a oblíbenost
jsou positivně spojovány v případě mužů
a negativně v případě žen.
Všichni kývají hlavou,
protože všichni víme, že je to pravda.
Je tu velmi dobrá studie, která to velmi dobře ukazuje.
Je tu slavná studie Harvardské Business School
o ženě jménem Heidi Roizen.
Je vedoucí ve společnosti
v Silicon Valley
a využije svých kontaktů,
aby se stala velmi úspěšnou rizikovou investorkou.
V roce 2002 - není to tak dávno --
tou dobou profesor Kolumbijské univerzity
vzal tento případ a přejmenovat tu ženu na Howarda Roizena.
Obě dvě ty studie dal
dvěma skupinám studentů.
Změnil tam jen jedno jediné slovo:
Heidi na Howard.
Ale tohle jedno slovo vedlo k velkým rozdílům.
Poté sledoval studenty.
Dobrou zprávou bylo, že studenti, muži i ženy,
si mysleli, že Heidi i Howard byli oba stejně schopní,
a to je dobře.
Špatnou zprávou je, že všichni měli rádi Howarda.
Je to skvělí chlapík, chcete pro něj pracovat,
chcete s ním jen na ryby.
Ale Heidi? To už není tak jisté.
Myslí hlavně na sebe. Je trochu vypočítavá.
Nejste si jisti, že byste pro ni chtěli pracovat.
To je ten problém.
Musíme říct našim dcerám, našim kolegyním,
musíme říct samy sobě, abychom věřili, že dostaneme A,
abychom se snažily o povýšení,
abychom si sedly ke stolu.
Musíme to udělat pro ně,
v tomto světě, kvůli tomu budou muset přinášet oběti,
i přestože jejich bratři nemusí.
Smutné na tom všem je, že je jednoduché to zapomenout.
Řeknu vám příběh, za který se dost stydím,
ale je, myslím, důležitý.
Měla jsem přednášku ve Facebooku není tomu dávno,
k asi stovce zaměstnanců.
A o několik hodin později přišla jedna mladá žena, která tam pracuje,
ke mému malému stolu
a chtěla se mnou mluvit.
Řekla jsem dobrá, sedla si a začaly jsme mluvit.
Řekla, "Dnes jsem se něco naučila.
Naučila jsem se, že se musím pořád hlásit."
Já na to "Jak to myslíte?"
Řekla: "No, měla jste tu přednášku,
a řekla jste, že odpovíte ještě na dvě otázky.
Hlásila jsem se spolu s dalšími a vy jste odpověděla ještě na další dvě otázky.
Přestala jsem se hlásit a všimla jsem si, že všechny ženy se přestaly hlásit,
a vy jste pak odpověděla ještě na několik otázek,
pouze od mužů."
Pomyslela jsem si,
páni, jsem ten, kdo se tomuhle věnuje, viditelně --
mluvím o tom na přednášce --
a během té přednášky si ani nevšimnu,
že muži se stále hlásí
a že ženy se stále hlásí,
jak dobří
jsme jako manažeři společností a organizací
ve všímání si, že muži sahají po příležitostech
více než ženy?
Musíme posadit ženy ke stolu.
--
Druhé poselství:
učiňte svého partnera opravdovým partnerem.
Došla jsem k přesvědčení, že jsme ušly mohem větší kus cesty na pracovišti
než doma.
Údaje to jasně ukazují.
Pracuje-li žena i muž na plný úvazek
a mají dítě,
žena dělá dvakrát tolik domácích prací než muž
a čas, který se žena stará o dítě je
trojnásobkem času, který věnuje péči o dítě muž.
Takže ona má tři nebo dvě zaměstnání,
a on má jen jedno.
Kdo si myslíte, že zůstane doma, když je potřeba?
Důvody jsou velmi složité
a nemám čas se jim tu hlouběji věnovat.
A nemyslím si, že nedělní sledování fotbalu
a obecná lenivost jsou tou příčinou.
Myslím, že příčina je mnohem složitější.
Myslím si, že jako společnost,
klademe mnohem větší důraz na úspěch našich chlapců
spíše než našich dívek.
Znám muže, kteří zůstali doma
a pracují doma, aby podpořili manželky v jejich kariéře.
Je to těžké.
Když jdu do Mommy-and-Me
a vidím tam tatínka,
všimnu si, že ostatní maminky
jej neberou mezi sebe.
A to je problém,
protože to by se mělo stát úplně stejně důležitou prací --
protože to je ta nejtěžší práce na světě -- práce v domácnosti
pro zástupce obou pohlaví
máme-li stav vyrovnat a umožnit ženám, aby zůstaly v práci.
--
Studie ukazují, že domácnosti s vyrovnanými příjmy
a vyrovnanými zodpovědnostmi
mají rovněž poloviční rozvodovost.
A pokud to není dostatečná motivace pro všechny,
pak mají rovněž více --
jak to mám říct tady na jevišti? --
vědí o sobě rovněž mnohem víc v biblickém slova smyslu.
--
Třetí poselství:
neodcházejte, dokud jste neodešly.
Myslím, že je v tom hluboká ironie,
že kroky, které ženy podstupují --
a vidím to kolem sebe pořád --
aby mohly zůstat v zaměstnání,
vlastně ve výsledku vedou k jejich odchodu.
Odehrává se to následovně:
Jsme zaneprázdnění, všichni jsou, ženy jsou.
A ona začne přemýšlet o tom, že bude mít dítě.
A od chvíle, kdy začne přemýšlet o tom, že bude mít dítě,
začne přemýšlet o tom, jak pro to dítě vytvořit prostor.
"Jak jej vtěsnám do toho všeho, co teď dělám?"
A přesně od této chvíle
se přestane hlásit,
nesnaží se být povýšená, nepouští se do nových projektů,
neříká "Já. Já to chci dělat."
Začne se stahovat.
Problém je, že --
řekněme, že ten den otěhotněla, ten den --
devět měsíců těhotenství, tři měsíce mateřská,
šest měsíců, abyste chytily dech --
a máte skoro dva roky,
častěji -- a viděla jsem to --
ženy o tomhle začnou přemýšlet mnohem dříve --
když se zasnoubí, vdají,
když začnou přemýšlet, že chtějí dítě, což může chvíli trvat.
Jedna žena za mnou přišla kvůli tomuhle přišla,
podívala jsem se na ní -- vypadala trochu mladě.
A říkám ji, "Takže vy s manželem přemýšlíte o dítěti?"
A ona, "Ne, nejsem vdaná"
Dokonce neměla ani přítele.
Řekla jsem jí: "Přemýšlíš o tom
zbytečně předčasně."
Ale podstatou je, co se stane,
jak se jednou začnete pasivně stahovat?
Všichni, kdo si tím prošli --
jsem tu proto, abych vám řekla, že až budete mít doma dítě,
vaše práce musí být opravdu skvěla, abyste se vrátila,
protože je těžké nechat to dítě doma --
vaše práce vás musí vyzývat.
Musíte cítit sebe zadostiučinění.
Musíte mít pocit, že přispíváte ke změně.
A jestli jste před dvěma lety nepřijala povýšení,
a nějaký chlápek vedle vás ano,
jestli jste před třemi lety
přestala koukat po nových příležitostech,
budete se nudit,
protože jste měla nechat nohu na plynu.
Neodcházejte, dokud jste neodešla.
Zůstaňte.
Nechte nohu na plynu
až do posledního dne, kdy musíte odejít
a mít volno kvůli dítěti --
a pak se rozhodněte.
Nečiňte rozhodnutí příliš dopředu,
především ne ta, o kterých si ani nejste vědoma, že je činíte.
Moje generace ta čísla
z vedoucích pozic bohužel opravdu nezmění.
Prostě se nehnou.
Nedosáhneme padesáti procent populace --
v mé generaci nebude padesát procent žen
ve vedení žádné společnosti.
Ale věřím, že dalším generacím se to podaří.
Myslím, že svět, kde je
polovina zemí a polovina společností
řízena ženami, bude lepším světem.
A nejen proto, že lidé budou vědět, kde jsou dámské toalety,
i přestože by to bylo velmi užitečné.
Myslí, že by to byl lepší svět.
Mám dvě děti.
Mám pětiletého syna a tříletou dceru.
Chci, aby můj syn měl možnost
věnovat se práci nebo domácnosti.
A chci, aby má dcera měla možnost
nejen uspět,
ale i být oblíbená pro to, čeho dosáhla.
Děkuji
--