אמנות...
בסימן שאלה
הירח,
כנסייה
עץ ברוש,
ציור של ואן גוך
לילה כפרי שקט?
אבל
הרגיעה נראית בלתי אפשרית מתחת לשמיים הזועפים,
ואן גוך צייר נוף ליילי זה במוסד לחולי נפש
שנה לפני שהתאבד.
הזעקה המרדנית של גאון שהקדים את זמנו?
בעוד בני דורו נכנעים לאורות הכרך,
ואן גוך בורח מפריס ומציג בפנינו חלום אורבני לחוץ:
נברח לנו ונמצא שחרור בשיגעון האמנות, (טון אירוני)
ונתחבר לתענוגות השקטים של חיי הכפר.(טון אירוני)
האם טירופו של ליל הכוכבים לא נועד אלא כדי להסתיר חזון ריאקציונרי?
ואן גוך: לילה של כוכבים - לילה משנה צורה
חלק 1 : טירוף מתוכנן היטב
האם תמונה זו לא תהיה אלא ביטוי ספונטני של הדמנציה?
הבה וניזהר משיפוט מהיר:
ואן גוך צייר את הלילה שלו בשנת 1889,בתקופה שאסטרונומיית חובבים היתה עיסוק פופולרי שתורגל באמצעות מדריכים להמונים,
מצוירים הודות לכל הצילומים הראשונים של השמים.
ספירלה זו היא בהשראת ערפיליות אמיתיות:
ונוס, שהשלימה את המחזור שלה היתה זוהרת במיוחד באותה שנה
והירח הוא כזה שהצייר יכול היה לראות מהחדרון שלו...
...שחר ה-25 במאי 1889...
מאידך, מתחת לחלונו, ואן גוך לא הבחין אלא בשטח מגודר
הוא מצייר לכן נוף פיקטיבי
שלו הוא מוסיף את הברוש, ואת מגדל הפעמון של הכפר,
שיוצרים אפקט של עומק
ומארגנים את התמונה.
וגם הספירלה הסוערת עוזרת לזהות את נקודת המגוז, ישר בנקודת האיזון,.
אם הטירוף לא נמצא בקומפוזיציה,
האם אינו במשיחת המכחול, האכזרית והתוססת?
בחפזונו ואן גוך אפילו לא דאג לכיסוי בד הציור!
במציאות, משיכת המכחול מחזקת את הקונטרסט בין שני צידי התמונה.
בחלק התחתון, כל בית מוקף בשחור, כמו בזכוכית צבעונית,
והעצים רשומים ככדורי צמר עבים.
ולאדמה יש מוצקות של מיומנות.
השמים לעומת זאת זורמים ושוטפים, כמו להקת דגים.
אור הכוכבים מתפשט בגלים קונצנטריים.
ההמולה של הציור יותר מחושבת מאשר ספונטנית, עם ההתנגדות של שני כוחות:
-המוצק והמוחשי של האדמה
-והדינמי והגלי של השמיים
הגשר בין השניים, הוא ברוש זה, דביק כזפת ונמרץ כמו להבה.
מדוע ואן גוך מכניס כל זאת לתוך לילה כפרי שקט?
חלק 2 : ליל סכנה או לילה של אמונה?
לפני שנדון בצורת הלילה
בשמים זרועי כוכבים,...
... ואן גוך מתעניין ברגע השחרור שבו האנשים משתחררים מעבודתם..
איזה ניגוד לציירי אוונגרד שמהללים את התנועה והאורות של שעות הפנאי העירוניים!
בואן גוך מתהפכות היוצרות:
זוהי ארוחה אפרפרה של איכרים שהפכה אצילית...
... בעוד העיר הנוצצת מעוררת התבהמות.
עצובה וגסה ממבט ראשון...
... זו ארוחה שבה מחליפים מבטים ודיבורים...
תחת אור מנחם ומהלל את המנוחה שזכו בה לאחר המאמץ.
המשפחה מאוחדת כמו בתים אלה שמרוכזים סביב מגדל פעמון יחיד, סמל של האמונה הנוצרית.
חגיגה זו של מכובדותם של האיכרים, ואן גוך לא המציא אותה
הוא משאיל זאת מז'אן-פרנסואה מילה שאותו העריץ.
ב "ל'אנג'לוס", הערב כבר היה זמן של להט ואחוד עם האדמה.
לעומת זאת ואן גוך ממציא ייצוג של העיר שהופך כמעט לגיהינום .
ב"אולם הנשפים בארל", שפע של אורות קודרים מחליפים את האור המאחד.
כל רקדנית נראית אבודה בתוך קהל קאוטי והיסטרי.
בקפה שפתוח כל הלילה, האווירה היא של חמרמורת .
הצבעים המשלימים אדום וירוק יוצרים אווירה סרקאסטית,
שולחן ביליארד החליף את השולחן המשפחתי החסוד:
הלהיטות של המשחק הורסת את האנרגיות ואת החיבור האנושי.
דחויים בארבע פינות השולחן, האלכוהוליסטים כושלים כאן, כמו עש שנלכד על ידי
3 השמשות המזויפות ,המאכלות ושורפות.
בציורים אלה, ואן גוך כנראה מגייס טכניקה של גלופות־עץ יפניות כדי להציג את צביעותם של החיים המודרניים.
העצמה הרגשית של ההקפים הכהים,
צירופים אכזרים בין משטחים שונים,
ניגוד צבעים משלימים בהירים,
בחיקוי הבלותי, ואור כוזב של העיר, זה הזמן שואן גוך יוצא להתנגד לסדר ולנצח של "שמיים זרועי כוכבים."
אבל זה לא נצחון ידוע מראש.
למרות השמים האיתנים,
הכוכבים הם בסופו של דבר חיוורים ואוויליים...
. .מול הברק השנון של אורות הרחוב שמשתקפים במים.
ואן גוך מגלה את התופעה של "זיהום האור":
אור מלאכותי שמונע מאיתנו לראות את הכוכבים
ופולש אפילו לסביבות הערים, היא מכריזה על חלקת כפר נוספת שעומדת להיבלע
בצורת מונטג' של לוויין נאסא שממומש 100 שנים מאוחר יותר האדמה נראית כמו שמיים זרועי כוכבים.
למען הנסיון השני שלו ואן גוך עוזב את ארל כדי לתפוס מחסה בכפר...
ומשנה לחלוטין את טכניקת המפתח שלו .
האדמה מקבלת את היציבות המתמשכת של השמים,
בעוד שהשמיים זרועי הכוכבים שואלים מהאורות המלאכותיים המודרניים...
את החדות המתנפצת שלהם, ואת גלי האנרגיה שלהם.
התוצאה היא מרהיבה אך באמת מוגזמת : זה מידרדר לטירוף בלתי מרוסן!
למה היה קשה לואן גוך להלל גם את עוצמתם של השמים ?
-האם זה כל כך נורא לשכוח את הכוכבים ?
פרק 3: הלילה מכה חזרה
מלבד ואן-גוך, שמיים זרועי כוכבים תמיד ריתקו משום שהם מציעים שתי חוויות בסיסיות:
של היפה, והנשגב.
חוויית האחדות עם השמיים, היא זו של קמרון גדול, יפה בגלל היותו בעל אותה איכות של סדר ושלמות.
כשהם נראים מרחוק , הכוכבים זוהרים ונצחיים
נראים רחוקים לגמרי מעולמנו החדגוני והמוכה שבו הכל משתנה ונפגם!
למרות שחזון נאיבי זה טואטא על-ידי הפיזיקה המודרנית, השאיפה הפואטית לשלמות מתקיימת.
ואן גוך רואה בשמיים מפה גאוגרפית ובמוות מעבורת חלל.
מראה הכוכבים גורם לי גם לחלום פשוט כי הנקודות השחורות מייצגות את הערים והכפרים שעל המפה הגיאוגרפית.
זה לא נראה בלתי אפשרי שהכולרה והסרטן, יהיו אמצעי תחבורה שמיימים כמו
סירות קיטור, אוטובוס ורכבת הם על פני האדמה.
שני הלילות שלו הם יורשיהם של החזון הזה:
הראשון שבו השמים נראים כמו מבנה אלוהי סולידי, והכוכבים בסכמטיות הישנה שלהם.
והשני, שבו הברוש, עץ של בתי קברות, מעורר למוות זה שמאפשר לנו לנסוע מן הארץ אל האור השמימי.
אבל היא גם מעוררת חוויה יותר מודרנית של שמיים, שקשורה הפעם בתחושה של האינסופי והבלתי מוגבל.
ביקום מוסיקלי, התפאורה של חליל הקסם של מוצרט גורמת תמיד להד של קימרון שמימי.
אבל הקרשנדו של מלכת הלילה מספק את הריגוש של הנשגב, אשר אינו מגיע מתחושת הסדר, אלא
מתחושת הקטנות שלנו שלא מאפשרת להתמודד עם תופעות שאין להן מידה.
ובארכיטקטורה, אטיין-לואי בולה מתכנן מבנה קבורה ענק ומחורר על מנת להגביל את זוהר הכוכבים ולהחזיר את האנשים למידות של נמלים.
כדי להגביל את זוהר הכוכבים ולהחזיר את בני האדם לממדי נמלים.
עם הלילה השני, ואן גוך מחפש גם את הנתיב של הבלתי מוגבל.
הוא מכניס חידושים על ידי הצגה בשמיים שלו, באופן שציירים יודעים טוב להשיג:
את כוח ההתפרצות
-מפולות,
- ושטפונות
אבל הפעם, זה לא כדי לחגוג את המדע מול הדמיון, אלא את כישורי כוח הרצון שלנו.
אכן, הרצון שלנו יכול לעמוד איתן אפילו בפני מה שיכול להרוס אותו.
זהו העיקרון של 'הנשגב הדינאמי': כדי לתפעל אותו צריך צורות קטנות חופשיות אל מול כוחם של היסודות.
במאה ה-17, זו היא קתדרלת טולדו האיתנה שמשחקת את התפקיד הזה של נקודת ציון תחת שמיים כתומים..
ואן גוך מחליף כוחות אלה ישירות בשמים מעל הצריח הגאה של סן-רמי.
הטירוף לכאורה של ליל הכוכבים מחושב כל כך טוב! הכפר הפרובנסלי הבנאלי מתאים למיתוס:
נקודת הציון העילאית מול ההלם של המודרניות.
כתוביות בעבריות: זאבה ליפשיץ