אז דמיינו שמטוס עומד להתרסק
ובתוכו 250 ילדים ותינוקות,
אם הייתם יודעים איך למנוע את זה, הייתם עושים אז זה?
עכשיו תדמיינו
ש60 מטוסים מלאים תינוקות מתחת לגיל 5
מתרסקים בכל יום.
זה מספר הילדים
שלא מצליחים להגיע ליום ההולדת החמישי שלהם.
6.6 מיליון ילדים
לא מצליחים להגיע ליום ההולדת החמישי שלהם.
רוב המיתות האלו ניתנות למניעה,
וזה לא רק עושה אותי עצובה,
זה עושה אותי כועסת,
וזה עושה אותי החלטית.
שלשול ודלקת ריאות
הם בין שני הרוצחים הגדולים
של ילדים מתחת לגיל 5,
ומה שאנחנו יכולים לעשות כדי למנוע את המחלות האלו
הוא לא איזה חידושים טכנולוגיים
חכמים חדשים.
זה אחד מההמצאות העתיקות בעולם:
חבילת סבון.
רחיצת ידיים עם סבון,
הרגל שכולנו לוקחים כמובן מאליו,
יכולה לצמצם שלשולים בחצי,
יכולה לצמצם זיהומים במערכת הנשימה בשליש.
רחיצת ידיים בסבון
יכולה להשפיע
על צמצום שפעת, גרענת, סארס,
ולאחרונה במקרים של הכולירה
והתפרצות האבולה,
אחד מהתערבויות החשובות
היא רחיצת ידיים בסבון.
רחיצת ידיים בסבון משאירה ילדים בבית הספר.
היא מונעת מתינוקות למות.
רחיצת ידיים בסבון היא אחת
מהדרכים היעילות ביותר כספית
להצלת חיים של ילדים.
היא יכולה להציל מעל 600,000 ילדים כל שנה.
זה שווה ערך לעצירת
10 מטוסי ג'מבו
מלאים בתינוקות וילדים
מלהתרסק בכל יום ויום.
אני חושבת שתסכימו איתי שזה התערבות
ברפואת ציבור יחסית שימושית.
אז עכשיו קחו לכם רגע.
אני חושבת שאתם צריכים להכיר את האדם שיושב לידכם.
למה שלא פשוט תלחצו אחד עם השני ידיים.
בבקשה לחצו ידיים.
יופי, הכירו אחד את השני.
הם נראים מאוד יפים.
טוב.
אז מה אם הייתי אומרת לכם
שהאדם איתו לחצתם ידיים רק לפני רגע
בעצם לא רחץ את הידיים שלו
כשהוא יצא מהשירותים? [צחוק]
הם לא ניראים כל כך יפים עכשיו, נכון?
אתם תסכימו איתי שזה יחסית מגעיל.
טוב, האמת היא שסטטיסטיקות מראות
שארבעה מתוך חמישה אנשים
לא רוחצים את הידיים כשהם יוצאים מהשירותים,
ברחבי העולם.
ובאותו האופן,
אנחנו לא עושים את זה כשיש לנו חדרי שירותים מרהיבים,
מים זורמים, וסבון בהישג יד,
זהו אותו הדבר במדינות
שם רמת מיתות הילדים היא ממש גבוהה.
מה הבעיה? אין סבון?
האמת היא, שיש סבון בהישג יד.
ב90 אחוזים ממשקי הבית בהודו,
94 אחוזים בקניה,
אתם תמצאו סבון.
אפילו במדינות בהן סבון הכי פחות מצוי,
כמו אתיופיה, אנחנו עומדים על 50 אחוזים.
למה זה כך?
למה אנשים לא שוטפים את ידיהם?
למה מאינק,
הבחור הצעיר שפגשתי בהודו,
לא שוטף את ידיו?
ובכן, במשפחתו של מאינק,
משתמשים בסבון לרחצה,
משתמשים בסבון לכביסה,
משתמשים בסבון לשטיפת כלים.
ההורים שלו חושבים לפעמים
שזהו מצרך יקר.
אז הם שומרים אותו בארון.
הם שומרים אותו הרחק ממנו כדי שלא יבזבז אותו.
בממוצע,במשפחה של מאינק,
הם משתמשים בסבון כדי לשטוף ידיים
אחת ליום
במקרה הכי טוב, ולפעמים
אפילו אחת לשבוע.
מה התוצאות של זה?
ילדים נדבקים במחלות
במקום בו הם אמורים להיות נאהבים
ומוגנים ביותר, בבית שלהם.
תחשבו איפה אתם למדם לשטוף את ידיכם.
למדתם לשטוף ידיים בבית?
למדתם לשטוף ידיים בבית הספר?
אני חושבת שמדעני התנהגות יגידו לכם
שזה קשה מאוד לשנות הרגלים
שפיתחתם בגיל מוקדם.
עם זאת, כולנו מעתיקים את מה שכולם עושים
ונורמות חברתיות לפעמים הם משהו
שמשפיע על איך אנו משנים את ההתנהגות שלנו,
וכאן נכנס המגזר הפרטי.
בכל שניה באסיה ואפריקה,
111 אימהות
יקנו את הסבון הזה כדי להגן על המשפחה שלהן.
נשים רבות בהודו יגידו לכם
שהן לומדות הכל על הגיינה, מחלות,
ממטיל הסבון הזה ממותג "Lifebuoy"
למותגים אייקונים כמו זה
יש את האחריות לעשות טוב
במקומות בהם הם מוכרות את המוצרים שלהם.
האמונה הזאת, והגודל של יוניליוור,
שמאפשרת לנו להמשיך לדבר על
שטיפת ידיים עם סבון והיגיינה עם האמהות האלו.
עסקים גדולים ומותגים יכולים לשנות
ולתמרן את הנורמות החברתיות
ולעשות שינוי בהרגלים ההם
הכל כך עיקשיים.
תחשבו על זה:
משווקים מבזבזים את כל זמנם
בלהעביר אותנו ממותג למותג.
ולמעשה, הם יודעים איך להפוך
מדע ועובדות למסרים משכנעים.
רק לרגע, דמיינו
כשהם משלבים את כל כוחותיהם מאחורי
הודעה חזקה כמו שטיפת ידיים עם סבון.
המניע לרווחים משנה תוצאות בריאותיות
בעולם הזה.
אבל זה קורה במשך מאות
מותג ה"Lifebuoy" הושק ב1894
באנגליה הויקטוריאנית
כדי להילחם בכולרה.
שבוע שעבר, הייתי בגאנה
עם שר הבריאות,
כי אם אתם לא יודעים,
יש מגפת כולרה בגאנה כרגע.
מאה ושמונה עשרה שנים אחרי,
הפתרון הוא אותו הפתרון:
הוא להבטיח שיהיה להם גישה
לסבון הזה.
ושהם משתמשים בו,
בגלל שזוהי הדרך מספר אחת
לעצור את מגפת הכולרה מלהתפשט,
אני חושבת שהמניע הזה לרווח
הוא חזק במיוחד,
לעיתים חזק יותר
מארגון הצדקה או הממשלה הנחושה ביותר.
הממשלה עושה את מה שהיא יכולה,
במיוחד במקרים של מגפות
כמו הכולרה,
או איבולה ברגע זה,
אבל עם סדר עדיפויות מתחרה.
התקציב לא תמיד שם.
וכשאתם חושבים על זה,
אתם חושבים על מה שצריך
כדי להפוך שטיפת ידיים להרגל יומי
זה מצריך מימון ממושך
כדי לחדד הרגל זה.
בקיצור, אלו הנלחמים על בריאות הציבור
בעצם תלויים בחברות הסבונים
להמשך קידום שטיפת ידיים עם סבון.
יש לנו חברים כמו USAID,
השותפות הציבורית-פרטית הגלובלית לשטיפת ידיים עם סבון,
בית הספר בלונדון להגיינה ותרופות טרופיות,
Plan,WaterAid
כולם מאמינים
בשותפות בעלת רווח הדדי
רווח למגזר הציבורי,
כי אנחנו יכולים לעזור להם להגיע למטרותיהם.
רווח למגזר הפרטי,
בגלל שאנחנו בונים דורות חדשים
של שוטפי ידיים עתידיים.
והכי חשוב,
רווח להכי שברירים
ב15 באוקטובר,
אנחנו נחגוג את יום שטיפת הידיים הבינלאומי.
בתי ספר, קהילות,
חברנו במגזר הציבורי
וחברנו במגזר הפרטי--
כן, ביום הזה אפילו המתחרים שלנו,
יצטרפו אלינו לחגוג
את ההתערבות הבריאות הציבורית
החשובה בעולם.
מה שנדרש,
ושוב היכן שהמגזר הפרטי יכול לעשות הבדל ענקי,
זה להעלות עם חשיבה יצירתית רבה
המנהיגה תמיכה.
אם תיקחו את קמפיין ה"עזרו לילד להגיע 5" שלנו,
יצרנו סרטים מעולים
המביאים את מסר שטיפת הידיים עם סבון
לאזרח הפשוט
בדרך אליה הוא יכול להתחבר.
היו לנו מעל ל30 מליון צפיות.
רוב הדיונים האלו עדיין מתקיימים ברשת.
אני מפצירה בכם לקחת 5 דקות
ולצפות בסרטים האלו.
אני מגיעה ממאלי,
אחת המדינות העניות בעולם.
גדלתי במשפחה בה כל שיחה בארוחת הערב
הייתה על צדק חברתי.
למדתי בבית הספר המוביל באירופה לבריאות הציבור.
אני חושבת שאני כנראה אחת הנשים היחידות
במדינה שלי עם תואר בבריאות
והיחידה
שעשתה דוקטורט על שטיפת ידיים עם סבון.
(צחוק)
(מחיאות כפיים)
לפני תשע שנים, החלטתי,
עם קריירה מצליחה בבריאות הציבור בהתהוות,
שאני אוכל לעשות את השינוי הגדול ביותר
בלמכור ולשווק את המוצר הטוב ביותר
בבריאות הציבור: סבון.
כיום אנו מנהלים את תוכנית שטיפת הידיים
הגדולה בעולם
בכלל הסטנדרטים הנוגעים לבריאות הציבור.
הגענו למעל ל 183 מיליון אנשים
ב16 מדינות
לצוות שלי ולי יש את האמביציה
להגיע למילארד על 2020.
במשך ארבע השנים האחרונות,
העסקים גדול במספר דו ספרתי,
בזמן שתמותת ילדים פחתה
בכל המקומות בהם שימוש בסבון גדל.
אולי זה לא נעים לאנשים לשמוע
אבל גדילה בעסקים והצלת חיים
איכשהו הושוו באותו המשפט--
אבל הגדילה הזאת בעסקים
היא המאפשרת לנו להמשיך לעשות עוד.
בלעדיה, ובלי לדבר עליה,
אנחנו לא נוכל להשיג את השינוי שאנחנו צריכים.
בשבוע שעבר, הצוות שלי ואני
בילינו בלבקר אצל אימהות
אשר חוו את אותו הדבר:
מות תינוק שזה עתה נולד.
אני אמא. אני לא יכולה לדמיין דבר חזק יותר
וכואב יותר.
האמא הזאת היא ממיאנמר.
היה לה את החיוך היפה ביותר,
החיוך, אני חושבת, שהחיים נותנים לכם
כשאתם מקבלים הזדמנות שניה.
הבן שלה, מאיו, הוא בנה השני.
הייתה לה בת
שנפטרה בגיל שלושה שבועות,
ואנחנו יודעים שמרבית
הילדים שמתים
מתיo בחודש הראשון לחייהם,
ואנחנו יודעים שאם נביא סבון
לכל מיילדת
ואם יעשה שימוש בסבון לפני המגע עם התינוקות
אנחנו יכולים להפחית ולשנות
במונחים של המספרים האלה.
וזה מה שמעורר בי השראה,
מעורר בי השראה להמשיך במשימה הזאת,
לדעת שאני יכולה לצייד אותה
במה שנידרש
כדי שהיא תוכל לעשות
את העבודה היפה בעולם:
לטפח את תינוקה.
ופעם הבאה שאתם חושבים על מתנה
לאמא צעירה ולמשפחתה,
אל תחפשו רחוק: קנו לה סבון.
ההמצאה הנפלאה ביותר בבריאות הציבור.
אני מקווה שתצטרפו אלינו
ותהפכו את שטיפת הידיים לחלק מחייכם
ולחלק מחיינו היומיומיים
ולעזור לילדים כמו מאיו
להגיע ליום הולדת החמישי.
תודה רבה.
(מחיאות כפיים)