Academia Khan este cel mai bine cunoscută
pentru colecția ei de videouri,
deci înainte de a merge mai departe,
să vă arăt un mic montaj.
(Video) Salman Khan: Așa că ipotenuza va fi acum cinci.
Fosilele acestui animal se găsesc doar în această zonă din America de Sud --
o fâșie clară aici --
și în această parte a Africii.
Putem integra pe suprafață,
și notația uzuală este un sigma majuscul.
Adunarea Națională: ei creează Comitetul de Siguranță Publică,
care pare a fi un comitet drăguț.
Observați, acesta este o aldehidă,
și este un alcool.
Începe să se diferențieze în celule efectoare și de memorie.
O galaxie. Hei, iată o altă galaxie.
Și uite, încă o galaxie.
Și pentru dolari, sunt cei 30 de milioane ai lor,
plus 20 de milioane de la producătorul american.
Dacă asta nu te uimește,
atunci nu ai emoții deloc.
(Râsete)
(Aplauze)
SL: Avem acum de ordinul
a 2.200 de videouri,
acoperind orice de la aritmetica de bază
pînă la calculul vectorial
și unele lucruri pe care le-ați văzut acolo.
Avem un milion de studenți care folosesc lunar pagina,
urmărind cam 100 la 200 de mii de videouri zilnic.
Dar vom vorbi acum despre
cum vom trece la nivelul următor.
Dar înainte de asta,
vreau să vorbesc un pic despre cum am început de fapt.
Iar unii din voi poate știți că
în urmă cu cinci ani eram analist la un fond de investiții.
Și eram în Boston,
și îmi meditam verișorii din New Orleans, de la distanță.
Și am început să public primele videouri pe Youtube
doar ca un fel de hobby,
doar ca ceva suplimentar pentru verișorii mei --
ceva care să-i ajute să-și aducă aminte.
Și imediat ce am pus acele videouri pe Youtube,
s-a întâmplat ceva interesant --
de fapt s-au întâmplat mai multe lucruri interesante.
Primul a fost reacția verișorilor mei.
Mi-au spus că
mă preferă mai mult pe Youtube decât în persoană.
(Râsete)
Şi odată ce treci peste acest compliment maliţios,
observi că a fost ceva foarte profund acolo.
Spuneau că
preferă versiunea automată a verişorului lor
celui real.
La o primă vedere este foarte neintuitiv,
dar când te gândeşti din punctul lor de vedere, are mult sens.
Avem acum situaţia în care ei pot
să oprească şi să-l pună pe verişorul lor să repete,
fără a simţi că irosesc timpul meu.
Dacă trebuie să revadă ceva care
trebuia să fi învăţat cu câteva săptămâni în urmă,
sau poate cu câţiva ani în urmă,
nu trebuie să fie jenaţi şi să-şi întrebe verişorul.
Pot urmări acele videouri. Dacă s-au plicitisit, pot trece mai departe.
Pot să-l vadă în timpul lor, în ritmul lor.
Şi probabil cel mai puţin apreciat aspect
e că prima dată,
chiar prima dată
când încerci să înţelegi un concept nou,
ultimul lucru de care ai nevoie
e un alt om spunând: "Ai înţeles asta?"
Şi asta se întâmpla înainte cu interacţiunea cu verişorii mei.
Iar acum ei pot s-o facă
în intimitatea propriei lor camere.
Celălalt lucru care s-a întâmplat e --
doar le-am pus pe Youtube --
nu am văzut vreun motiv să le fac private,
aşa că am lăsat alţi oameni să le vadă.
Iar oamenii au început să dea peste ele.
Şi am început să primesc comentarii şi scrisori
şi tot felul de reacţii
la întâmplare, de la oameni din toată lumea.
Şi acestea sunt doar câteva.
Acesta e de la videoul original despre analiză matematică.
Şi cineva a scris direct pe Youtube --
era un comentariu Youtube:
"Am zâmbit pentru prima dată rezolvând o derivată."
(Râsete)
Şi să ne oprim aici.
Această persoană a făcut o derivare
şi apoi a zâmbit.
Şi apoi ca răspuns la acelaşi comentariu -- ăsta e firul discuției.
Puteţi naviga pe Youtube şi vedeţi aceste comentarii --
altcineva a scris: "La fel și aici.
De fapt m-a binedispus pentru întreaga zi.
Fiindcă ţin minte că am văzut
tot acest text gen matrice în clasă,
iar aici mă simt parcă 'Știu kung-fu.'"
(Râsete)
Şi am primit o mulţime de reacţii de acest tip.
Era clar că ajuta oamenii.
Dar apoi, cum numărul vizionărilor continua să crească,
am început să primesc scrisori de la oameni,
şi începea să devină clar
că de fapt era mai mult decât un site interesant.
Acesta e un citat
dintr-una din acele scrisori.
"Fiul meu de 12 ani are autism
şi a avut mult de furcă cu matematica.
Am încercat totul,
am văzut totul, am cumpărat totul.
Am dat peste videoul tău despre zecimale şi am trecut prin el.
Apoi am trecut la fracţiile groaznice. Din nou, a înţeles.
Nu puteam să credem.
E aşa de entuziasmat."
Şi vă puteţi imagina,
eu, un analist la un fond de investiții.
Era foarte straniu pentru mine să fac ceva cu valoare socială.
(Râsete)
(Aplauze)
Dar eram entuziasmat, aşa că am continuat.
Iar apoi mi-am dat seama de alte lucruri.
Adică, nu numai că-i va ajuta pe verişorii mei acum,
sau pe aceşti oameni care mi-au scris,
dar acest conţinut nu va expira vreodată,
îi va putea ajuta pe copiii lor
sau nepoţii lor.
Dacă Isaac Newton
ar fi făcut videouri Youtube despre analiză,
n-ar trebui să le fac eu.
(Râsete)
Presupunând că era bun la asta. Nu ştim.
(Râsete)
Celălalt lucru care s-a întâmplat --
şi chiar şi în acest punct, spuneam: "În regulă, poate e un bun supliment.
E bun pentru elevi motivaţi.
Poate e bun pentru cei care învaţă acasă."
Dar nu credeam că ar fi ceva
care va intra cumva în sala de clasă.
Dar apoi am început să primesc scrisori de la profesori.
Şi profesorii spuneau:
"Folosim videourile tale pentru a răsturna sala de clasă.
Tu ai ţinut lecţia, aşa că ce facem noi ..."
iar asta s-ar putea întâmpla mâine în toate sălile de clasă din America,
"... ce fac eu e să le dau videourile ca temă pentru acasă.
Iar ce obişnuia să fie tema pentru acasă,
acum îi pun pe elevi să facă în clasă."
Şi vreau să fac o pauză aici pentru --
(Râsete)
Vreau să mă opresc aici pentru o secundă,
fiindcă sunt aici câteva lucruri interesante.
Primul, când acei profesori fac asta,
există un beneficiu evident --
beneficiul că elevii lor pot
savura videourile la fel ca verişorii mei.
Pot opri, repeta în ritmul lor,
în timpul lor.
Dar mai interesant e --
şi asta e neintuitiv când vorbeşti despre tehnologia folosită în clasă --
prin eliminarea lecţiei generalizate din clasă
şi lăsând elevii să facă acasă o lecţie în ritmul propriu
şi apoi când mergi în clasă, îi laşi să lucreze,
profesorul plimbându-se printre ei,
lăsând colegii să interacţioneze între ei,
aceşti profesori au utilizat tehnologia
pentru a umaniza sala de clasă.
Ei au luat o experienţă fundamental dezumanizatoare --
30 de copii păstrând linişte deplină,
fără a putea să interacţioneze.
Un profesor, indiferent cât de bun,
trebuie să ţină lecţia generalizată
pentru 30 de elevi --
feţe inexpresive, puţin potrivnice --
şi acum e o experienţă umană.
Acum ei chiar interacţionează unii cu alţii.
Aşa că odată ce Academia Khan --
am părăsit slujba
şi ne-am transformat într-o organizaţie reală --
suntem un non-profit --
întrebarea este, cum ducem asta la nivelul următor?
Cum ducem ceea ce fac acei profesori
către concluzia firească?
Ce vă arăt aici sunt
exerciţiile reale pe care
am început să le scriu pentru verişorii mei.
Cele cu care am început erau mult mai primitive.
Aceasta e o versiune mai competentă.
Iar tiparul e că vom genera atâtea întrebări câte ai nevoie,
până pricepi acel concept,
până înțelegi corect 10 la rând.
Şi videourile Academiei Khan sunt acolo.
Primeşti indicii, paşii concreţi pentru acea problemă,
dacă nu ştii cum s-o rezolvi.
Iar tiparul acesta pare ceva foarte simplu:
10 în linie, treci mai departe.
Dar este fundamental diferit de ceea ce se întâmplă acum în clasă.
Într-o clasă tradiţională,
ai câteva teme pentru acasă,
temă pentru acasă, lecţie, temă pentru acasă, lecţie,
şi apoi ai un scurt examen.
La acel examen, indiferent că faci 70 la sută, 80 la sută,
90 la sută sau 95 la sută,
clasa trece la subiectul următor.
Şi chiar şi acel elev de 95 la sută,
care au fost cele cinci procente pe care nu le-a ştiut?
Poate că nu ştia ce se întâmplă când ridici ceva la puterea zero.
Şi apoi vei construi pe asta următorul concept.
Asta este similar cu
imaginează-ți că înveţi să mergi cu bicicleta,
şi poate ţi-am ţinut o lecţie din timp,
şi ţi-am dat acea bicicletă pentru două săptămâni.
Apoi revin după două săptămâni,
şi spun: "Ei bine, să vedem. Ai probleme cu virajul la stânga.
Nu te prea poţi opri.
Eşti un biciclist de 80 la sută."
Deci îţi aplic un 8 mare pe frunte
şi apoi îţi spun: "Iată o bicicletă pentru acrobaţi."
Oricât de ridicol pare,
exact asta se întâmplă
acum în clasele noastre.
Şi ideea e că trece un timp
şi elevii buni încep să pice subit la algebră
şi încep să pice subit la analiză,
deşi sunt deştepţi, deşi au profesori buni.
Şi asta de obicei e din cauză că au aceste lacune
care s-au tot strâns prin fundamentul lor.
Aşa că modelul nostru
de a învăţa matematica este calea prin care înveţi orice,
aşa cum ai învăţa să mergi cu bicicleta.
Stai pe acea bicicletă. Cazi de pe acea bicicletă.
Fă-o cât timp este necesar, până o stăpâneşti.
Modelul tradiţional,
te penalizează pentru experimentări şi eşecuri,
dar nu aşteaptă măiestrie.
Noi te încurajăm să experimentezi şi să greşeşti.
Dar aşteptăm măiestrie.
Acesta e un alt modul.
E trigonometrie.
Acesta e despre translaţia şi reflexia funcţiilor.
Şi toate se potrivesc împreună.
Avem acum cam 90 din acestea.
Poţi naviga pe site chiar acum. Este gratuit. Nu încearcă să-ţi vândă nimic.
Iar ideea de bază e că toate se potrivesc în această hartă a cunoaşterii.
Nodul din vârf de aici, e adunarea cu numere dintr-o cifră.
E ca unu plus unu fac doi.
Și modelul e că, odată ce ai reușit 10 în linie la asta,
continuă să te trimită spre module din ce în ce mai avansate.
Deci dacă mergeți în jos pe harta cunoașterii,
ajungeți la aritmetică mai avansată.
Și mai jos, ajungeți la pre-algebră și introducere în algebră.
Și mai jos, ajungeți la algebra unu, algebra doi,
un pic de pre-analiză.
Și ideea este că din asta putem de fapt învăța orice --
adică, orice care poate fi predat
în acest tip de cadru.
Deci vă puteți imagina -- și la asta lucrăm acum --
că din această hartă a cunoașterii
aveți logică, aveți programare pe calculator,
aveți gramatică, aveți genetică,
toate bazate pe principiul că
dacă știi asta și asta,
atunci ești pregătit pentru acest concept nou.
Asta poate funcționa bine pentru cei care învață singuri,
și vă încurajez să faceți asta cu copiii voștri,
dar încurajez de asemenea toată audiența s-o facă.
Va schimba ce se întâmplă la masa de seară.
Dar ce vrem noi să facem
e să utilizăm concluzia firească a clasei inversate,
cea despre care acei profesori mi-au scris emailuri la început.
Ce vă arăt aici sunt
date efective de la pilotul din districtul școlar Los Altos,
unde ei au luat două clase a cincea și două clase a șaptea
și au renunțat complet la vechea programă de matematică.
Acești copii nu folosesc manuale,
ei nu primesc lecții unitare.
Ei fac Academia Khan, ei folosesc acel software,
pentru aproape jumătate din orele lor de matematică.
Și vreau să fie clar, nu vedem asta ca o educație completă de matematică.
Ce face -- și asta se întâmplă în Los Altos --
că produce timp liber.
Aceasta e munca dificilă făcută
pentru a fi sigur că știi să te descurci într-un sistem de ecuații,
și produce timp liber pentru simulări, pentru jocuri,
pentru mecanică, pentru construirea de roboți,
pentru estimarea înălțimii acelui deal pe baza umbrei sale.
Deci modelul este că profesorul vine zilnic,
fiecare copil lucrează în ritmul propriu --
iar aceasta e o tabelă reală de scoruri din districtul școlar Los Altos --
și profesorii se uită la această tabelă.
Fiecare linie e un elev.
Fiecare coloană e unul din acele concepte.
Verde înseamnă că elevul e deja competent.
Albastru înseamnă că lucrează la asta -- nicio grijă.
Roșu înseamnă că s-a blocat.
Și profesorul doar va spune:
"Voi interveni la copiii roșii."
Sau și mai bine: "Voi trimite unul din copiii verzi,
care e deja competent în acel concept
să fie prima linie de atac
și să-și mediteze colegul."
(Aplauze)
Eu vin dintr-o realitate foarte orientată pe date,
așa că nu vrem ca profesorul să fie nevoit să meargă
și să întrebe puștiul această întrebare jenantă:
"Ce nu ai înțeles?" sau "Ce ai înțeles?"
și tot restul.
Deci modelul nostru chiar oferă profesorului cât de multe date e posibil --
date reale care în orice alt domeniu sunt cerințe obligatorii,
dacă te ocupi finanțe, de marketing sau de fabricație.
Așa că profesorul chiar poate diagnostica care e problema cu elevii,
ca să poată face interacțiunea lor cât mai productivă posibil.
Deci profesorii știu exact ce fac elevii,
cât de mult timp studiază, care videouri le urmăresc,
când au oprit videourile, ce urmăreau când le-au oprit,
ce exerciții folosesc,
pe ce se concentrează ei.
Cercul exterior arată pe ce exerciții se concentrau.
Cercul interior arată pe care videouri erau concentrați.
Iar datele sunt destul de detaliate,
așa că poți vedea problema concretă la care elevul a știut sau nu.
Roșu e greșit, albastru e corect.
Cea mai din stânga întrebare e prima încercată de elev.
Ei au urmărit videoul până acolo.
Și apoi poți vedea că, în final, au fost în stare să rezolve 10 la rând.
E aproape ca și cum i-ai vedea învățând acele ultime 10 probleme.
Și au devenit și mai rapizi.
Înălțimea arată cât de mult timp le-a luat răspunsul.
Deci când e vorba de învățare în ritm propriu,
are sens pentru fiecare -- în jargonul educației: învățare diferențiată --
dar este ciudat când o vezi în clasă.
Fiindcă de fiecare dată când am făcut asta,
În fiecare clasă în care am făcut-o,
iarăși și iarăși, dacă se practică asta cinci zile,
există un grup de copii care aleargă în față
și există un grup de copii care sunt puțin mai lenți.
Iar într-un model tradițional, dacă le dai un examen parțial,
vei spune: "Acești copii sunt talentați, acești copii sunt mai lenți.
Poate că ar trebui urmăriți diferit.
Poate că ar trebui să-i punem în clase diferite."
Dar apoi când lași fiecare elev să lucreze în ritmul lui propriu --
și vedem asta din nou și din nou --
veți vedea elevi la care a luat puțin timp în plus
la unul sau altul din concepte,
dar odată ce au înțeles acel concept,
ei aleargă în față.
Deci aceiași copii despre care ați crezut cu șase săptămâni în urmă
că sunt lenți, veți crede acum că sunt talentați.
Și vedem asta de fiecare dată, din nou și din nou.
Iar asta te face să te întrebi
câte din etichetele de care poate am beneficiat cu toții
au fost de fapt datorate unor coincidențe în timp.
Ceva așa de valoros ca asta e
într-un district ca Los Altos,
obiectivul nostru este să utilizăm tehnologia
pentru a umaniza, nu numai în Los Altos, ci la o scară globală,
ceea ce se întâmplă în educație.
Și asta de fapt evidențiază un aspect interesant.
Multe eforturi de a umaniza sala de clasă
sunt concentrate pe raportul dintre numărul elevilor și profesorilor.
După părerea noastră, metrica relevantă
este raportul de timp uman valoros
petrecut de elev cu profesorul".
Deci în modelul tradițional, majoritatea timpului profesorului
e folosit pe ținerea lecției, pe note și pe altele.
Poate cinci la sută din timpul lor chiar stau lângă elevi
și chiar lucrează cu ei.
Acum fac asta 100 la sută din timpul lor.
Deci din nou, folosind tehnologia, nu doar inversezi clasa,
ci o umanizezi, aș spune,
printr-un factor de cinci sau zece.
Și pe cât de valoros e asta în Los Altos,
imaginați-vă ce ar putea face pentru elevii adulți,
care sunt jenați să se întoarcă și să învețe lucruri
pe care trebuiau să le fi învățat mai demult.
Imaginați-vă ce face
pentru copilul străzii din Calcutta
care ziua trebuie să-și ajute familia,
și astfel nu poate merge la școală.
Acum pot aloca două ore pe zi și remedia situația,
sau pot avansa repede și nu se simt jenați
în legătură cu ce știu sau ce nu știu.
Acum imaginați-vă ce se întâmplă
când colegii se ajută între ei
în sala de clasă.
Dar ăsta e un sistem unitar.
Nu există nici un motiv să nu poți avea
această meditare între colegi
dincolo de acea clasă.
Imaginați-vă ce se întâmplă dacă acel elev din Calcutta
poate deodată să îl mediteze pe fiul vostru,
sau fiul vostru îl poate medita pe acel puști din Calcutta?
Și eu cred că ce veți vedea apărând
e această noțiune a sălii de clasă globale.
Și de fapt asta încercăm să construim.
Vă mulțumesc.
(Aplauze)
Bill Gates: Am văzut câteva lucruri pe care le faceți în sistem
care au de a face cu motivarea și reacția --
puncte de energie, insigne de merit.
Spune-mi la ce ajută astea?
SK: Da, desigur. Avem o echipă minunată care lucrează la asta.
Și trebuie s-o spun clar, nu sunt numai eu.
Eu mai fac toate videourile,
dar avem o echipă de vârf care face softul.
Da, am introdus o mulțime de mecanici de joc,
unde obții aceste insigne,
vom avea clasamente pe zone și primești puncte.
De fapt e destul de interesant.
Doar prin cuvintele de pe insigne sau câte puncte primești pentru ceva,
vedem o mișcare de masă, la nivel de sistem,
în care zeci de mii de elevi din clasa a cincea sau a șasea
se duc într-o direcție sau în alta,
în funcție de insigna primită.
(Râsete)
BG: Iar colaborarea cu Los Altos
cum s-a născut?
SK: Los Altos, a fost un fel de nebunie.
Spun din nou, nu mă așteptam să fie utilizat în săli de clasă.
Cineva din conducerea lor a venit și a spus:
"Ce ai face dacă ai primi mână liberă într-o sală de clasă?"
Și am spus: "Păi, fiecare elev ar lucra în ritmul lui
sau așa ceva, și am avea un tabel de scoruri."
Iar ei au zis: "Oh, asta e destul de radical. Trebuie să ne gândim la asta."
Iar eu și echipa mea ziceam:
"Nu vor dori niciodată să facă asta."
Dar chiar din ziua următoare au spus: "Poți începe în două săptămâni?"
(Râsete)
BG: Deci se întâmplă asta acum la matematica de clasa a cincea?
SK: Sunt două clase a cincea și două a șaptea.
Și o fac la nivel de district școlar.
Cred că sunt entuziamați fiindcă acum pot urmări acești copii.
Nu e ceva legat doar de școală.
Chiar și de Crăciun am văzut unii copii învățând.
Și putem urmări totul.
Deci îi pot urmări efectiv prin tot districtul școlar.
Pe durata verii, în timp ce trec de la un profesor la altul,
există această continuitate a datelor,
care se poate vedea la nivel de district școlar.
BG: Unele din acele tabele pe care le-am văzut
erau pentru profesor pentru
a intra și a urmări concret ce se întâmplă cu acei copii.
Primești reacții pentru aceste rapoarte pentru
profesori, ca să înțelegi cum sunt utilizate?
SK: Desigur. Majoritatea specificațiilor au venit de la profesori.
Am făcut unele și pentru elevi, ca să-și poată vedea propriile date,
dar avem o buclă de design strânsă cu profesorii înșiși.
Iar ei spun: "E drăguț, dar ..."
Ca și graficul despre concentrare, mulți profesori spuneau:
"Am impresia că mulți copii sar dintr-un loc în altul
și nu se concentrează pe subiect."
Așa că am făcut acea diagramă de concentrare.
Deci totul a fost condus de profesori.
A fost o nebunie.
BG: E gata pentru lansare pe scară largă?
Crezi că anul școlar următor multe clase ar trebui să încerce asta?
SK: Da, e gata.
Avem deja un milion de oameni pe site,
așa că mai putem servi câțiva în plus.
(Râsete)
Nu există motiv pentru care nu s-ar putea întâmpla
mâine în fiecare clasă din America.
BG: Iar despre ideea meditării...
Ideea e că, dacă am neclarități despre un subiect,
voi găsi undeva în interfața de utilizator
oameni care se oferă voluntar,
poate că le văd reputația,
și aș putea să mă organizez și să mă conectez cu acei oameni?
SK: Absolut. Iar asta e ceva
ce recomand audienței să facă.
Acele tabele de scoruri pe care le au profesorii, te poți conecta
chiar acum la ele și poți deveni un meditator
pentru copii, nepoți, verișori,
sau poate niște puști din Clubul de băieți și fete.
Și da, poți să începi să fii un mentor, un meditator,
chiar imediat.
Da, totul e acolo.
BG: Ei bine, e extraordinar.
Cred că tocmai ați avut o imagine rapidă în viitorul educației.
Mulțumesc. (SK: Mulțumesc.)
(Aplauze)