אקדמיית חאן ידועה בעיקר
בשל אוספי הוידאו שלה,
ולכן לפני שאמשיך,
אראה לכם מחרוזת של קטעים קצרים מהם.
(סרטון) סלמאן חאן: לכן היתר במשולש הולך להיות עכשיו חמש.
המאובנים של חיה זו נמצאים רק באזור זה בדרום-אמריקה --
ברצועה הברורה והמוגדרת הזו --
ובאזור זה של אפריקה.
אנו יכולים לבצע אינטגרציה על השטח,
והסימון בדרך-כלל הוא אות סיגמה גדולה.
אסיפה לאומית: הם יוצרים את ה"ועדה לביטחון הציבור",
אשר נשמעת כועדה מאוד נחמדה.
שימו לב, זהו אלדהיד,
והוא אלכוהול.
התחילו לחלקו למוציא לפועל ותאי זיכרון.
גלקסיה. הנה, עוד גלקסיה.
ותראו, יש שם עוד אחת.
ובדולרים, יש כאן 30 מיליון,
ועוד 20 מיליון דולר מיצרן אמריקאי.
אם זה לא מרשים אתכם,
סימן שאתם חסרי-רגש.
(צחוק)
(מחיאות כפיים)
ס.ח.: יש לנו הזמנה
ל-2,200 סרטי וידאו
המכסים הכל מחשבון בסיסי
ועד חשבון אינפיניטסימלי (אינפי) וקטורי
וחלק ממה שראיתם כאן.
יש לנו מיליון תלמידים בחודש המשתמשים באתר זה,
הצופים בסדר גודל של 100 עד 200,000 סרטונים ביום.
אבל מה שאני עומד לדבר עליו
זה כיצד עוברים לשלב הבא.
אבל לפני שאני עושה זאת,
ברצוני לדבר קצת על איך באמת התחלתי עם כל זה.
אולי חלקכם כבר יודעים,
לפני כחמש שנים הייתי אנליסט בקרן גידור.
גרתי בבוסטון,
והייתי מעביר שיעורים לבני-דודים שלי בניו-אורלינס, מרחוק.
התחלתי להעלות ליוטיוב את סרטי הוידאו הראשונים
רק במקרה שמישהו יצטרך אותם,
כתוספת משלימה לבני-דודים שלי --
משהו שבעזרתו יוכלו לרענן את ידיעותיהם.
ומייד לאחר שהעלתי את הסרטונים הראשונים ליוטיוב,
קרה משהו מעניין --
בעצם קרו מספר דברים מעניינים.
הראשון היה התגובה של בני-דודיי.
הם אמרו לי
שהם מעדיפים לראות אותי ביוטיוב מאשר פנים מול פנים.
(צחוק)
לאחר שמתגברים על העוקצנות הזו,
מבינים שיש כאן משהו עמוק מאוד.
הם בעצם אמרו שהם מעדיפים
את הגירסה הממוכנת של בן-דודם
מאשר את הבן-דוד עצמו.
תחילה זה לא מובן מאליו,
אבל כאשר חושבים על כך מנקודת מבטם, זה נראה מאוד הגיוני.
המצב הוא
שכעת הם יכולים לעצור ולחזור על בן-דודם,
מבלי שירגישו שהם מבזבזים את זמני.
אם עליהם לחזור למשהו
שהיה עליהם ללמוד לפני מספר שבועות,
או אולי לפני שנים,
הם אינם צריכים להרגיש לא נעים בשביל לשאול שאלות.
הם פשוט יכולים לצפות בסרטונים. אם משעמם להם, הם יכולים לעשות משהו אחר.
הם יכולים לצפות בהם בביתם, בקצב שלהם.
וקרוב לוודאי, ההיבט הפחות מוערך של זה
הוא שבפעם הראשונה,
בפעם הראשונה,
שתצטרכו להרגיל את מוחותיכם לתפיסה חדשה,
שהדבר האחרון שאתם צריכים
הוא אדם אחר השואל "האם הבנתם את זה?"
וזה מה שהתרחש במגע הישיר שלי עם בני-דודיי.
ועכשיו הם יכולים פשוט לעשות זאת
בפרטיות בחדרם בבית.
הדבר האחר שקרה הוא --
העלתי אותם ליוטיוב --
לא ראיתי סיבה להגבילם לצפיה פרטית,
ולכן הנחתי לכולם לצפות בהם.
ואנשים התחילו להיתקל בהם.
התחלתי לקבל הערות ומכתבים
ועוד כל מיני תגובות
באופן אקראי מאנשים מכל העולם.
והנה רק כמה מהן.
זהו אחד מסרטוני אינפי המקוריים ביותר.
ומישהו אחר כתב ביוטיוב --
זו היתה הערה ביוטיוב:
"פעם ראשונה שחייכתי בעודי עושה נגזרת."
(צחוק)
ונעצור כאן.
אדם זה עשה נגזרת
ואז הוא חייך.
ובמענה לאותה תגובה -- באותה שרשרת תגובות.
ניתן לגשת לאתר יוטיוב ולראות את התגובות הללו --
מישהו אחר רשם: "אותו הדבר כאן.
הרגשתי התרוממות נפש והיה לי מצב רוח טוב לכל היום.
מאחר ואני זוכר שראיתי
את כל מערכי המספרים הללו בכיתה,
וכאן אני מרגיש כאילו, 'אני יודע קונג-פו.'"
(צחוק)
ואנו מקבלים המון תגובות לאורך כל השורות הללו.
מכאן זה ברור שזה עוזר לאנשים.
אבל אז, ככל שכמות הצופים המשיכה לעלות,
התחלתי לקבל מכתבים מאנשים,
והחל להתברר
שכל העניין הוא יותר מאשר סתם עוד רעיון.
זוהי רק מובאה
מאחד המכתבים האלה.
"בני בן ה-12 סובל מאוטיזם
ויש לו קשיים גדולים במתמטיקה.
כבר ניסינו הכל,
ראינו הכל, קנינו הכל.
נתקלנו בסרטון שלך על שברים עשרוניים והוא נקלט.
אחר-כך על השברים, ושוב הוא קלט אותם.
לא יכולנו להאמין.
הוא כל-כך נרגש."
וכך, תנסו לדמיין,
הייתי אנליסט בקרן גידור.
זה היה מאוד משונה עבורי לעשות משהו בעל ערך חברתי.
(צחוק)
(מחיאות כפיים)
אבל הייתי נלהב, ולכן המשכתי.
ואז עלו בדעתי כמה דברים נוספים.
שלא רק שזה יעזור לבני-דודיי באופן מיידי,
או לאנשים האלה ששולחים לי מכתבים,
אלא שהתוכן הזה לעולם לא יתיישן,
שהוא יכול לעזור לילדיהם
או לנכדיהם.
אם אייזק ניוטון
היה עושה סרטונים על אינפי ביוטיוב,
אני לא הייתי צריך לעשותם.
(צחוק)
בהנחה שהוא היה טוב בזה. אנחנו לא יודעים.
(צחוק)
הדבר הנוסף שקרה --
ואפילו בנקודה זו עדיין חשבתי, "אולי זה טוב בתור תוספת.
זה טוב בשביל תלמידים בעלי מוטיבציה.
אולי זה טוב בשביל תלמידים הלומדים מהבית."
אבל לא חשבתי שזה יהיה משהו
שיחדור איכשהו לכיתות.
אבל אז התחלתי לקבל מכתבים ממורים.
והמורים כתבו, באומרם,
"אנו משתמשים בסרטונים שלך לעשיית מהפך בכיתות.
אתה נתת את ההרצאות, אז מה שאנו עושים..."
וזה יכול לקרות מחר בכל כיתה בארה"ב,
"... מה שאני עושה זה לתת הרצאות כשיעורי-בית.
ומה שהיה פעם שיעורי-בית,
התלמידים היום עושים בכיתה."
וכאן אני רוצה לעצור --
(מחיאות כפיים)
ברצוני לעצור לרגע,
כי יש כאן כמה דברים מעניינים.
אחד, כאשר המורים עושים זאת,
יש בכך יתרונות ברורים --
היתרון הוא שהתלמידים שלהם
יכולים להנות מהסרטונים כמו שבני-דודיי נהנו.
הם יכולים לעצור, לחזור עליהם בקצב שלהם,
בזמן הנוח להם.
אבל הדבר היותר מעניין הוא --
וזה הדבר הלא-אינטואיטיבי כאשר מדברים על טכנולוגיה בכיתה --
על-ידי הסרת החד-מידתיות מכל ההרצאות של כיתות הלימוד
ומתן אפשרות לתלמידים לצפות בהרצאות בקצב האישי שלהם,
ואז כאשר הם באים לכיתות, נותנים להם לעשות שיעורי-בית,
בעוד המורה מסתובב ביניהם,
כאשר התלמידים יכולים לבוא במגע עם חבריהם,
המורים הללו השתמשו בטכנולוגיה כדי להעניק
לכיתה אופי אנושי יותר.
הם נטלו חוויה שביסודה היא בניגוד לטבע האנושי --
30 ילדים עם אצבע-על-שפתיים,
שאינם רשאים לדבר אחד עם השני.
מורה, לא משנה כמה הוא טוב,
צריך להעביר את ההרצאה החד-מידתית הזו
ל-30 תלמידים --
פנים חסרות-הבעה, קצת עויינות --
אבל כעת זוהי חוויה אנושית.
עכשיו הם למעשה מדברים אחד עם השני.
כך שברגע שאקדמיית חאן --
עזבתי את עבודתי
והפכנו לארגון פעיל --
אנחנו ארגון ללא כוונת רווח --
השאלה היא כיצד נקח את זה לשלב הבא?
כיצד ניקח את מה שהמורים ההם עושים
לסיום הראוי?
ולכן מה שאני מראה לכם כאן,
אלה הם תרגילים אמיתיים
שהתחלתי לכתוב בשביל בני-דודיי.
התרגילים שהתחלתי איתם היו מיושנים.
זוהי גירסה יותר הולמת שלהם.
אבל הרעיון כאן הוא, נחבר כמה שאלות שאתם צריכים
עד שתקלטו את הרעיון,
עד שתקבלו עשיריות ברצף.
וסרטוני אקדמיית חאן נמצאים שם.
אתם מקבלים רמזים, את הצעדים המעשיים לאותה בעיה,
אם אינכם יודעים כיצד לפתור אותה.
אבל הרעיון כאן נראה מאוד פשוט:
עשר הצלחות רצופות, ואז מתקדמים.
אבל זה שונה מיסודו ממה שקורה היום בכיתות לימוד.
בכיתה מסורתית,
יש שיעורי-בית,
שיעורי-בית, הרצאה, שיעורי-בית, הרצאה,
ואז יש מבחן ידע.
ובאותו מבחן, בין אם מקבלים 70, או 80,
או 90, או 95,
הכיתה מתקדמת הלאה לנושא הבא.
ואפילו אותו תלמיד שקיבל 95,
מה היו ה-5 אחוז שהוא לא ידע?
אולי הם לא ידעו מה מקבלים כאשר מעלים משהו בחזקת אפס.
ואז ממשיכים לבנות על זה את המושגים הבאים בתור.
זה כמו,
דמיינו שלומדים לרכוב על אופניים,
ואני נותן לכם הרצאה לפני זה,
ואז אני נותן לכם אופניים לשבועיים.
ואז אחרי שבועיים,
אני אומר, "יש לכם בעיה לפנות שמאלה.
אינכם יכולים לעצור לגמרי.
אתם 80 אחוז רוכבי-אופניים."
כך שאני מדביק לכם תוית על המצח
ואז אומר, "הנה חד-אופן."
עד כמה שזה נשמע מגוחך,
זה בדיוק מה שקורה
בכיתות-הלימוד שלנו כיום.
התפיסה היא של להתקדם במהירות
ואז תלמידים טובים מתחילים פתאום להיכשל בחשבון
ומתחילים פתאום להיכשל באינפי,
למרות שהם פיקחים, למרות שיש להם מורים טובים.
וזה בגלל שיש אצלם חורים בידע כמו בגבינה שוויצרית
אשר נוצרו לכל אורך היסודות שלהם.
כך שלפי המודל שלנו
יש ללמוד מתמטיקה כמו שלומדים כל דבר אחר,
כמו שלומדים לרכוב על אופניים.
להישאר עם אותם אופניים. ליפול מאותם אופניים.
לעשות זאת ככל שיידרש עד שרוכשים מיומנות מלאה.
המודל המסורתי,
מעניש על ניסוי וטעיה,
אבל הוא אינו מצפה למיומנות מלאה.
אנו מעודדים אתכם לנסות. אנו מעודדים אתכם להיכשל.
אבל אנו כן מצפים למיומנות מלאה.
הנה עוד אחד מנושאי הלימוד.
זוהי טריגונומטריה.
זה הזזה ושיקוף של פונקציות.
והם כולם משתלבים ביחד.
יש לנו היום כ-90 כאלה.
וניתן לגשת לאתר ממש עכשיו. הכל בחינם. לא מנסה למכור לכם משהו.
הרעיון הבסיסי הוא שהם כולם משתלבים במפת הידע הזו.
הנקודה העליונה שם, זה פשוט חיבור של ספרות יחידות.
זה כמו אחד ועוד אחד שווה שניים.
והרעיון הוא שברגע שיש 10 הצלחות ברצף,
זה ממשיך לקדם אתכם ליחידות יותר ויותר מתקדמות.
כך שאם נרד למטה במפת הידע,
אנו מגיעים לחשבון יותר מתקדם.
יותר למטה מתחילים להגיע לקדם-אלגברה ולאלגברה בסיסית.
יותר למטה, מתחלים להגיע לאלגברה 1, אלגברה 2,
מעט קדם-אינפי.
והרעיון הוא, שמכאן ניתן ללמד כל דבר --
טוב, כל דבר שניתן ללמד
במסגרת כזו.
אז ניתן לדמיין -- וזה מה שאנו עובדים עליו --
ממפת הידע הזו
יש לוגיקה, יש תיכנות מחשבים,
יש דקדוק, יש גנטיקה,
הכל מבוסס על דבר אחד מרכזי,
אם יודעים זה וזה,
אז אתם מוכנים לרעיון הבא בתור.
זה יכול לעבוד היטב עם כל מתלמד באופן אישי,
ואני מעודד אתכם, אחד, לעשות זאת עם ילדיכם,
אבל גם, אני מעודד כל אחד מהקהל לעשות זאת בעצמו.
זה ישנה את האוירה סביב שולחן האוכל.
אבל מה שאנו רוצים לעשות
זה להשתמש במסקנה הטבעית מהמהפך בכיתה
אשר אותם מורים שלחו לי עליה אי-מיילים מקודם.
מה שאני מראה לכם כאן,
אלה בעצם נתונים מפיילוט שנערך במחוז של בית-ספר לוס-אטלוס,
ששם הם לקחו שתי כיתות ה' ושתי כיתות ז'
ושינו לגמרי את תוכנית לימודי המתמטיקה שלהם.
הילדים הללו אינם משתמשים בספרי-לימוד,
הם אינם מקבלים הרצאות חד-מידתיות.
הם משתמשים באקדמיית חאן, הם משתמשים באותה תוכנה,
בערך במחצית משיעורי המתמטיקה שלהם.
וברצוני להבהיר שאנו לא רואים בזה לימודי מתמטיקה שלמים.
מה שזה עושה -- וזה מה שקורה בלוס-אלטוס --
זה מפנה זמן.
יש כאן מחסומים ועצירות,
כדי לוודא שאתם יודעים כיצד לפתור מערכת משוואות,
וזה מפנה זמן להדגמות, למשחקים,
למכניקה, לבניית רובוטים,
לאומדן של עד כמה הגבעה עומדת גבוה על הצל שלה.
והרעיון הוא שהמורה מסתובב כל יום,
כל ילד עובד לפי הקצב האישי שלו --
וזהו למעשה לוח בקרה של מחוז בית-ספר לוס-אלטוס --
והם מסתכלים על לוח בקרה זה.
כל שורה היא תלמיד.
כל עמודה היא אחד מאותם הרעיונות.
ירוק פירושו שהתלמיד כבר בקי.
כחול פירושו שהם עובדים על זה -- אין מקום לדאגה.
אדום פירושו שהם תקועים.
ומה שהמורה עושה זה פשוט לומר,
"אתערב אצל הילדים באדום."
או אולי אפילו יותר טוב, "אקח את אחד הילדים בצבע הירוק
שהוא כבר בקי ברעיון
כדי שיהווה קו-התקפה ראשון
ולמעשה שילמד את חברו."
(מחיאות כפיים)
אני מגיע ממציאות ממוקדת-נתונים,
כך שאני לא רוצה שאותו מורה אפילו יתערב
וישאל את התלמיד שאלות לא נוחות:
"מה אינך מבין?" או "מה אתה כן מבין?"
וכך הלאה.
כך שהרעיון שלנו הוא ממש לצייד את המורה בכמה שיותר נתונים --
ממש נתונים, שכמעט בכל תחום אחר, הם אמורים להימצא,
בין אם זה כספים, שיווק או ייצור.
וכך המורים יכולים בעצם לאבחן מה לא בסדר אצל התלמידים
כך שהם יכולים להפוך את מגעיהם עם התלמידים לכמה שיותר אפקטיביים.
אז כעת המורים יודעים בדיוק עם מה התלמידים התמודדו,
כמה זמן הם הקדישו כל יום, איזה סרטונים הם צפו,
מתי הם עצרו את הצפייה, מתי הם הפסיקו לצפות,
איזה תרגילים הם עושים,
במה הם התרכזו?
המעגל החיצוני מראה באיזה תרגילים הם התרכזו.
המעגל הפנימי מראה באיזה סרטונים הם התרכזו.
והנתונים הופכים לדי מופרדים וברורים
כך שניתן לראות איזה בעיות התלמיד פתר נכון או שגה בהן.
אדום זה שגיאה, כחול זה נכון.
השאלה השמאלית ביותר היא השאלה הראשונה שהתלמיד ניסה.
הם צפו בסרטון ההוא שם.
ואז ניתן לראות, בסוף, שהיו להם 10 הצלחות ברצף.
זה כמעט כאילו לראות אותם לומדים במהלך עשרת הבעיות האחרונות.
הם גם הפכו לזריזים יותר.
הגובה אומר כמה זמן זה לקח להם.
כך שכאשר מדברים על לימוד בקצב אישי,
זה נראה מובן לכולם -- בשפת החינוך, לימוד מותאם אישית --
אבל זה די מבולגן כאשר זה מתנהל בכיתה.
מכיוון שבכל פעם שעשינו זאת,
בכל כיתת לימוד שהיינו בה,
שוב ושוב, אם הולכים אליה 5 ימים,
יש קבוצת ילדים שרצה קדימה
ויש קבוצת ילדים שהיא קצת איטית.
במודל מסורתי, אם עושים אומדן רגעי,
אומרים, "אלה הם ילדים מוכשרים, אלה ילדים איטיים.
אולי צריך להעבירם למסלול אחר.
אולי עלינו לשים אותם בכיתות נפרדות."
אבל כאשר מאפשרים לכל תלמיד לעבוד בקצב המתאים לו --
ואנו רואים זאת שוב ושוב --
רואים תלמידים שהשתהו קצת יותר
על בעיה כזו או אחרת,
אבל ברגע שהם השתלטו על הבעיה,
הם שועטים קדימה.
כך שאותם הילדים שחשבנו שהם איטיים לפני שישה שבועות,
כעת אפשר לחשוב שהם מחוננים.
ואנו רואים זאת שוב ושוב ושוב.
וזה מביא אותנו לתהות
כמה מהתוויות האלו שרבים מאיתנו אולי הרויחו מהן
היו לאמיתו של דבר רק צירוף-מקרים.
כעת כאשר משהו כה רב-ערך כמו זה
נמצא במחוז כמו לוס-אלטוס,
מטרתנו היא להשתמש בטכנולוגיה
כדי לתת לחינוך אופי יותר אנושי, לא רק בלוס-אלטוס
אלא בקנה-מידה גלובלי.
ולמעשה, זה מעלה נקודה מעניינת.
חלק גדול מהמאמץ להפיכת הכיתה לאנושית
מתמקד ביחסי תלמיד-מורה.
לדעתנו, הסקאלה הרלוונטית
הינה היחס תלמיד-זמן איכות
עם המורה.
כך שבמודל המסורתי, רוב זמנו של המורה
מוקדש למתן הרצאות ומתן ציונים ומה לא.
אולי 5 אחוז מזמנם הם ממש יושבים ליד התלמידים
וממש עובדים איתם.
עכשיו הם עובדים איתם 100 אחוז מזמנם.
אז שוב, על-ידי שימוש בטכנולוגיה, לא רק בעשיית מהפך בכיתה,
הייתי אומר שאנו מעניקים לכיתה אופי יותר אנושי,
פי 5 או 10.
ועד כמה שזה בעל ערך בלוס-אלטוס,
תדמיינו מה זה עושה ללומד מבוגר
שחש מבוכה לחזור וללמוד את החומר
שהוא צריך לדעת לפני הכניסה ללימודים גבוהים.
נסו לדמיין מה זה עושה
לילד-רחוב בכלכתה
שעליו לסייע למשפחתו במהלך היום,
וזו הסיבה שהוא או היא אינם יכולים ללכת לבית-ספר.
הם יכולים עכשיו להקדיש שעתיים ביום ולהשלים,
או להדביק את הפער ולא לחוש מבוכה
בקשר למה שהם יודעים או לא.
כעת נסו לדמיין מה קורה כאשר --
דיברנו על חברים המלמדים
אחד את השני בכיתה.
אבל כל זה היא מערכת אחת.
אין סיבה מדוע שלא תהיה
אותה הדרכה חברית
מעבר לכיתת לימוד אחת.
דמיינו מה יקרה אם תלמיד בכלכתה
יוכל פתאום ללמד את בנך,
או שבנך יוכל ללמד את אותו תלמיד בכלכתה?
ואני סבור שנראה התפתחות
רעיון זה של כיתת לימוד אחת גלובלית.
וזה מה שבגדול אנו מנסים להקים.
תודה לכם.
(מחיאות כפיים)
ביל גייטס: ראיתי כמה דברים שאתה עושה עם המערכת
אשר קשורים במוטיבציה ומשוב --
נקודות המרצה, תגי הצטיינות.
ספר לי על מחשבותיך בנושא זה.
ס.ח.: כן, בטח. לא, יש לנו קבוצה נהדרת שעובדת על זה.
ועליי להבהיר, זה כבר לא רק אני.
אני עדיין יוצר את כל הסרטונים,
אבל יש לנו קבוצה פגז שכותבת את התוכנה.
כן, הכנסנו כמה עקרונות משחק
שלפיהם זוכים בתגים אלו,
אנו הולכים להתחיל לקבוע מנהיגי קבוצות לפי אזורים, וכך זוכים בנקודות.
בעצם זה די מעניין.
רק לפי הניסוח שעל התגים או בכמה נקודות זוכים תמורת עשיית משהו,
אנו מבחינים ברמת המערכת כולה,
משהו כמו עשרות-אלפי תלמידי כיתה ה' או ו'
ההולכים בכיוון זה או אחר,
תלוי איזה תג נותנים להם.
(צחוק)
ב.ג.: ושיתוף-הפעולה שלכם עם לוס-אלטוס,
איך זה התחיל?
ס.ח.: לוס-אלטוס, זה היה די משונה.
שוב, לא ציפיתי שזה ישמש בכיתות לימוד.
מישהו מההנהלה שלהם בא ואמר,
"מה הייתם עושים אם היתה לכם יד-חופשית בכיתה?"
עניתי, "היינו עושים שכל תלמיד יעבוד בקצב האישי שלו
על משהו כזה והיינו נותנים לוח-בקרה."
והם אמרו, "זה קצת יותר מדי. עלינו לחשוב על זה."
ואני וכל הקבוצה חשבנו
שהם לעולם לא ירצו לעשות זאת.
אבל כבר למחרת הם באו ואמרו, "האם תוכלו להתחיל תוך שבועיים?"
(צחוק)
ב.ג: אז זה נמצא עכשיו ברמה של חשבון כיתה ה'?
ס.ח.: אלה שתי כיתות ה' ושתי כיתות ז'.
והם עושים זאת ברמת המחוז.
אני חושב שהם מתלהבים מזה שהם יכולים לעקוב אחר הילדים הללו.
זה לא דבר של רק-בבית-ספר.
אפילו בחג-המולד, ראינו כמה ילדים שעוסקים בזה.
ואנו יכולים לעקוב אחר הכל.
כך שהם יכולים לעקוב אחריהם לכל אורך ורוחב של המחוז.
במהלך חופשת הקיץ, כאשר עוברים ממורה למורה,
יש המשכיות של נתונים
והם יכולים להסתכל אפילו ברמת המחוז.
ב.ג.: חלק מהתצוגות שראינו
היו למען המורים
שיוכלו להיכנס ולעקוב אחר מה שקורה אצל הילדים.
אז האם אתם מקבלים משוב על מה שהמורים רואים
כדי לדעת מה דעתם על התצוגות?
ס.ח.: כן בטח. רובן הן תצוגות שהוגדרו על-ידי המורים.
בנינו כמה מהן עבור תלמידים כך שהם יוכלו לראות את הנתונים שלהם,
אבל יש לנו לולאת קבלת החלטות הדוקה עם המורים עצמם.
והם פשוטו כמשמעו אומרים, "היי, זה נחמד, אבל..."
כמו אותו גרף מיקוד, הרבה מורים אמרו,
"יש לי הרגשה שהרבה ילדים מקפצים מסביב
ואינם מתמקדים בנושא."
לכן יצרנו את תרשים המיקוד.
כך שהכל מגיע מן המורים.
זה היה די מטורף.
ב.ג.: האם זה מוכן להפעלה על אמת?
האם אתה סבור שהרבה כיתות בשנת הלימודים הבאה צריכות לנסות את זה?
ס.ח.: כן, זה מוכן.
יש לנו כבר מיליון מבקרים באתר,
כך שנוכל להסתדר עם עוד כמה.
(צחוק)
לא, אין סיבה מדוע זה לא יוכל לקרות
מחר בכל כיתה בארה"ב.
ב.ג.: והחזון של הדרכות.
הרעיון הוא שאם אני מתבלבל בנושא,
שאיכשהו ישר בממשק של המשתמש
יהיה ניתן למצוא אנשים שמתנדבים,
אולי לראות את המוניטין שלהם,
וניתן לקבוע לוח-זמנים וליצור קשר עם אותם אנשים?
ס.ח.: בהחלט. וזה משהו
שאני ממליץ לכל אחד בקהל זה לעשות.
לוחות הבקרה האלו שיש למורים, אתם יכולים להתחבר אליהם ברגע זה
ולהפוך למדריכים
של ילדיכם, או אחייניכם או בני-דודכם,
או של ילדים כלשהם ב"מועדון בנים ובנות".
וכן, אתם יכולים להיות יועצים או מדריכים
ממש עכשיו.
כן, הכל שם.
ב.ג.: זה מדהים.
אני חושב שקיבלתם עכשיו הצצה אל עתיד החינוך.
תודה לך. (ס.ח.: תודה.)
(מחיאות כפיים)