No us deu sorprendre saber que sempre estic buscant
personatges femenins dinàmics i forts a la cultura popular
i el nou personatge de qui tothom parla és la Katniss Everdeen,
la dinàmica protagonista de les noveles de Els Jocs de la Fam, escrits per Suzanne Collins.
Per a aquells que no conegeu la trilogia, la trama se situa en una anti-utòpica Amèrica del Nord del futur,
en un país anomenat Panem.
El títol del llibre fa referència a l'esdeveniment anual organitzat pel govern opressor
en el qual 24 nens i nenes són seleccionats aleatòriament per a participar en un combat a mort televisiu.
En els Jocs de la Fam, que és com s'anomenen, aquests nens i nenes es veuen obligats a matar-se entre ells fins que només en quedi un.
Pel bé dels objectius d'aquest vídeo, deixaré de banda el fet que algunes de les analogies que Collins intenta dibuixar
respecte la telerealitat, els esports professionals i la guerra comencen a desmuntar-se si les analitzes rigorosament.
Aprecio el seu intent de comentar de forma crítica temes socials d'aquest tipus,
però és que no em puc creure que els pares deixin que s'emportin els seus fills tan fàcilment
per a ser assassinats a la televisió sense oposar resistència.
El tema del combat a mort com a espectacle només és creïble
quans els participants han estat deshumanitzats o alienats per la societat,
ja sigui com a criminals o esclaus, per exemple,
no funciona quan només es tracta de nens i nenes seleccionats a l'atzar d'entre la població general.
Dit això, en aquest vídeo em centraré principalment en la
representació del personatge de la Katniss en el primer llibre i en l'adaptació cinematogràfica.
La primera novel·la dels Jocs de la Fam, publicada el 2008, em va semblar captivadora i apassionant
i vaig disfrutar de veritat endinsar-me en el món fictici creat per l'autora.
Si no has llegit el llibre o vist la pel·lícula, alerta! (spoilers)
La història seguiex la Katniss, una noia de 16 anys d'una comunitat minera pobra en el districte 12.
Ella lluita per a mantenir la seva família en l'absència del seu pare,
i més tard per sobreviure la brutalitat dels Jocs de la Fam.
La Katniss és una noia dura, responsable i que no està per ximpleries
que utilitza el seu enginy per a mantenir la seva família en una situació opressiva i desesperada.
La Katniss no es redueix al seu gènere,
cosa que significa que el seu comportament i les seves accions no s'atribueixen al fet que és una dona,
no està sexualitzada ni objectificada en el llibre.
Les seves preocupacions i prioritats del món real, la família i la supervivència, es contraposen
amb els valors superficials imposats pel govern del Capitol
a mesura que l'arreglen per l'espectacle mediàtic dels Jocs de la Fam.
Aquestes escenes de preparació proporcionen una crítica a la indústria dels productes de bellesa així com a la decadència dels rics
en contrast amb les classes pobres i treballadores dels districtes que amb prou feines es poden permetre alimentar les seves famílies.
La Katniss demostra empatia i copassió per aquells al seu voltant, incloent els seus amics, familiars,
i aquells oprimits i desfavorits a Panem.
Més endavant, al camp de batalla, també estableix una relació de confiança i suport amb la Rue, la jove tribut del districte 11.
Més endavant, quan la Rue és tràgicament assassinada, la Katniss tracta la seva mort amb honor i respecte.
Els elements romàntics del primer llibre només són lleugerament irritants,
majoritàriament es tracta de la incertesa de la Katniss sobre els sentiments que té en Peeta per ella
i la confusió sobre si estava sent honest o només actuant.
Està clar que Collins intenta establir un triangle amorós entre el Peeta, la Katniss i el Gale, a l'estil de l'Edward, la Bella i el Jacob.
Això no és res de nou en les novel·les dirigides a un públic femení, i vaig poder deixar passar aquest cliché
ja que no és central en l'argument en el primer llibre.
La innocència de la Katniss en les relacions amoroses té sentit
donada la seva edat i les seves dificultats econòmiques, socials i familiars,
la innocència i confusió és una part comprensible de l'evolució del seu personatge,
però només a la primera part de la trilogia. Desafortunadament, el triangle amorós esdevé molt més important en els dos següents llibres.
Hi ha hagut bastanta crítica sobre els nivells extrems de violència a la novel·la,
espeicialment considerant que està adreçada a joves.
Considero que és un argument just, malgrat que la forma com la Katniss percep i utilitza la violènia fa que en certa manera sígui única.
Especialment en comparació amb altres suposats "personatges femenins forts"
la força dels quals sovint prové de la seva habilitat i voluntat d'utilitzar la violència.
Encara que la Katniss sí que posseeix les habilitats de caçar i rastrejar necessàries per a sobreviure en el camp de batalla,
contiuan afectada i agitada per la idea d'assassinar personalment un altre ésser humà
fins i tot dins del context del combat a mort.
Admirablement, no és capaç de desitjar la mort dels seus oponents, ni tan sols dels seus enemics,
sabent perfectament que si segueixen vius ella no podrà tornar a casa.
Aquests moments demostren que la Katniss no s'ha tornat del tot insensible a la violència i al patiment,
encara que s'ha vist obligada a participar en un sistema tant horriblement violent.
Dit això, sí que m'agradaria que Collins fos més consistent a l'hora d'escriure les reaccions de la Katniss a la mort.
Quan la Rue és assassinada, l'esdeveniment suposa un profund trauma emocional per la Katniss.
Collins no fa que la Katniss corri a venjar-se, sinó que li permet plorar la seva mort d'una manera molt humana.
Seguim el patiment de la Katniss durant el seu dol.
Adequadament, sent dolor, pena, culpa i depressió temporal.
Collins té el mèrit d'escriure aquest procés emocional com a una de les seves virtuts, i no com una debilitat.
No obstant, quan la Foxface tràgicament mor per accident per via d'unes baies verinoses, la Katniss ni tan sols parpelleja.
No mostra cap tipus de reacció emocional
malgrat que aquesta jove tribut del districte 5 no ha ferit ningú durant els Jocs.
Encara que la Katniss no té cap relació personal amb la Foxface, la seva mort
hauria de ser representada com a tràgica i desoladora.
No cal dir que a la realitat la violència és
traumàtica i té conseqüències reals i duradores per a tots aquells implicats.
És per això que no discuteixo que les històries estiguin completament lliures de violència,
sinó que demano que la violència estigui representada consistentment i que reflecteixi les seves repercussions físiques i emocionals.
En la cultura mediàtica, que glorifica i idealitza la violència, és refrescant veure com un personatge com la Katniss
reacciona a la violència d'una forma més honesta i genuïna, al menys la majoria de cops.
Aprecio que Collins no faci que la Katniss surti del camp de batalla il·lesa.
Ella experimenta serioses conseqüències físiques i emocionals, i pel final dels Jocs
la seva percepció de la seguretat i la confiança s'ha fet miques.
Quan els organitzadors dels Jocs anuncien que només pot haver-hi un guanyador, després que el Peeta tira el seu ganivet com a protesta
la Katniss automàticament assumeix que ell l'està a punt d'atacar i carrega l'arc i apunta una fletxa al seu cor.
Més endavant, quan els metges del Capitol estan operant en Peeta,
a la Katniss li agafa un atac d'ansietat, i per un moment creu que ha tornat al camp de batalla.
Imagina el personal mèdic com a un grup de