Nepravedni zakoni postoje;
hoćemo li se zadovoljiti time da ih poštujemo,
ili ćemo nastojati da ih izmenimo, a poštovati ih dok ne uspemo,
ili ćemo ih odjednom sve prekršiti?
Henry David Thoreau
Jedan od osnivača društvene mreže i sajta "reddit" pronađen je mrtav.
On je svakako bio čudo, mada sam o sebi nikada tako nije mislio.
Uopšte ga nije uzbuđivalo da započne posao i zarađuje pare.
Duboki osećaj gubitka vlada večeras u Highland Park-u, rodnom gradu Aaron Swartz-a,
dok se voljeni opraštaju od jednog od najblještavijih svetala interneta.
...Open Access i kompjuterski aktivisti su u žalosti zbog ovog gubitka.
Zapanjujući intelekt. Ako pričate sa ljudima koji su ga poznavali,
čućete da ga je ubila vlada i da je MIT izdao sve svoje osnovne principe.
Hteli su od njega da naprave primer, ok?
Vlade imaju neutoljivu želju da kontrolišu.
Potencijalno ga je čekalo 35 godina robije i kazna od milion dolara.
Silna pitanja revnosnih tužilaca i rekao bih čak i prekoračenje ovlašćenja.
Jeste li pogledali taj konkretan predmet i doneli neke zaključke?
Odrastajući, lagano sam počeo da uviđam
da su sve stvari oko mene, za koje su mi ljudi pričali
da su prosto takve prirodno, onakve kakve će uvek biti.
Uopšte nisu bile prirodne. To su bile stvari koje je moguće promeniti
i to su bile pogrešne stvari, što je još važnije, i koje bi trebalo promeniti.
A jednom kada sam to shvatio, stvarno više nije bilo povratka.
Dečko Interneta
Dobrodošli u priču, vreme je za čitanje.
Ova knjiga se zove 'Paddington at the fair'.
On je rođen u Highland Park-u i tu je odrastao.
Aaron potiče iz porodice sa tri brata, svi nadprosečno inteligentni.
Kutija se raspada!
Svi smo bili, znate, deca ne baš najboljeg ponašanja.
Znate, tri dečaka sve vreme trče okolo, prave probleme.
- Ne, ne, ne... Aaron!? - Molim?
Ali, ja sam došao do zaključka: Aaron je naučio kako da uči u veoma mladom uzrastu.
Kuc, kuc!?
Ko je?
Aaron!
Koji Aaron?
Smešni čovek Aaron.
Znao je šta hoće, uvek je želeo to da uradi.
Uvek je postigao to što je želeo.
Njegova znatiželja je bila beskonačna.
Ovo ovde je mala slika...
Jednoga dana, on je rekao Susan:
"Hajde da idemo na zabavu za tri porodice u parku."
Zabava za tri porodice u parku.
On je bio trojica u isto vreme.
Ona kaže: "O čemu pričaš?"
On kaže: "Vidi, to piše ovde na frižideru."
"Zabava u parku za tri porodice."
Bila je zapanjena činjenicom da on ume da čita.
Zove se: "Porodična večera."
`Seder` veče je drugačije od ostalih večeri.
Sećam se, jednom smo bili u biblioteci Univerziteta u Čikagu.
Izvukao sam sa police knjigu iz 1900. godine.
Pokazao mu i rekao: "Znaš, ovo je jedno fantastično mesto."
Svi smo bili znatiželjna deca, ali Aaron je stvarno voleo da uči i da druge uči.
Danas ćemo da čitamo abecedu odpozadi. Z, Y, X, W...
Sećam se kada je došao kući sa svog prvog časa algebre.
Bio je u fazonu: "Noah, hajde da te učim algebru!"
A ja pitam: "Šta je to algebra?"
I uvek je bio takav.
Sada pritisnem dugme, kliknem.
E to ga, primio je, sada je roze.
Kada je imao 2 ili 3 godine i kada mu je Bob pokazao kompjutere,
tada se ludački zapalio za njih.
Svi smo imali kompjutere, ali Aaron se stvarno primio na njih, stvarno se primio na internet.
Gledaš kompjuter?
Ne. Kako da...
Počeo je da programira u jako mladom uzrastu.
Sećam se da sam prvi program sa njim napravio u Basic-u.
Bio je to kviz "Ratovi Zvezda".
Sedeo je sa mnom u podrumu za kompjuterom
satima, programirajući ovu igru.
Problem koji sam stalno imao sa njim je bio da ja ništa nisam hteo da radim,
a po njemu je uvek bilo nešto da se uradi.
Uvek je bilo nešto što program može da reši.
Aaron je uvek razmišljao kako je programiranje magija.
Možeš postići stvari koje obični ljudi ne mogu.
Aaron je napravio ATM koristeći Macintosh i kartonsku kutiju.
Jedne godine za Noć veštica ja nisam znao šta bih bio.
On je mislio da bi stvarno bilo super kada bih se obukao
kao njegov omiljeni kompjuter, što je u to vreme bio originalni iMac.
A on je mrzeo da se maskira za Noć veštica,
ali je voleo da ubeđuje druge da se maskiraju u stvari koje je on voleo da vidi.
Momci, hajde, gledajte u kameru!
On je napravio vebsajt koji se zvao "The Info"
na kome su ljudi mogli prosto da popune informacije.
Na primer, sigurno tamo neko zna sve o zlatu, zlatnim listićima.
Zašto ne bi pisali o tome na ovom sajtu?
I onda drugi ljudi mogu tu informaciju da pročitaju
i da isprave podatke, ako misle da nisu dobri.
Ne razlikuje se previše od Wikipedia-e, zar ne?
Ovo se dešava pre nego što je krenula Wikipedia
i to je kreirao jedan dvanaestogodišnjak,
u svojoj sobi, sam samcijat,
na jednom malom serveru, koristeći prastaru tehnologiju.
Jedan od nastavnika je rekao:
"Ovo je očajna ideja, ne možeš samo pustiti bilo koga
da piše rečnik, da bude autor enciklopedije."
"Ima razloga zbog kojih postoje naučnici koji pišu te knjige za nas!"
"Kako ti je uopšte pala na pamet tako grozna ideja?"
Moj drugi brat i ja smo u fazonu: "Da, znate,
Wikipedia je strava, ali mi smo to imali u kući pre jedno pet godina."
Aaronov sajt "the info.org" je pobedio na školskom takmičenju
koji je održala firma za web dizajn ArsDigita u sklopu Kembridža.
Svi smo išli na Kembridž kada je osvojio nagradu "ArsDigita".
I, znate, nismo imali predstavu šta to Aaron radi.
Bilo je očigledno da je nagrada bila jako važna.
Aaron se ubrzo uključio u udruženja za on-line programiranje.
Zatim u proces kreiranja novih alatki za internet.
Kaže on: "Ben, radim na jednoj stvarno sjajnoj stvari,
moraš da čuješ to."
A ja kažem: "Da, o čemu se radi?"
On kaže: "To je stvar koja se zove RSS."
I onda mi objasni šta je RSS.
A ja pitam: "Zašto je to korisno? Aaron, da li to koristi sajt? Zašto bih to hteo da koristim?"
Postojala je mailing lista za ljude koji su radili na RSS-u
i na XML-u uopšteno i postojala je osoba po imenu Aaron Swartz,
koja je bila ratoborna, ali jako pametna i sa mnoštvom dobrih ideja.
I nikada nije dolazio na sastanke "licem u lice". I, kažu mu oni:
"Kada ćeš doći na neki od naših sastanaka?"
On je rekao: "Znate, mislim da me mama ne bi pustila, znate, tek sam napunio 14."
Tako da je prva reakcija bila:
"Ta osoba, taj kolega s kojim radimo čitave godine
je imala 13 godina dok smo radili s njim, a sada ima svega 14."
A njihova druga reakcija je bila: "Bože, zaista želimo da ga vidimo!"
Znate, to je nešto neverovatno.
Bio je deo zajednice koja je kreirala RSS.
Ono što je on radio je bilo da pomogne u izradi mreže za povezivanje hiperteksta,
a deo na kome je on radio, RSS,
je bila alatka koja se može koristiti da se dobije rezime
stvari koje se odvijaju na drugim web stranicama.
Obično biste ovo koristili za blog.
Možete imati 10 ili 20 ljudi na blogu koji želite da pročitate,
iskoristite `RSS feeds`, te rezimee o tome šta se dešava na tim drugim stranicama,
da biste kreirali integrisanu listu svih stvari koje se dešavaju.
Aaron je bio stvarno mlad, ali je razumeo tehnologiju
i uvideo je da nije savršena i tražio je načine da pomogne da bude bolja.
Majka ga spakuje na avion u Čikagu, mi ga pokupimo u San Francisku.
Upoznali smo ga s interesantnim ljudima za raspravu
i oduševljavali smo se njegovim užasnim navikama ishrane.
Jeo je samo hranu bele boje, samo, znate, bareni pirinač,
ne prženi, jer to nije bilo dovoljno belo.
I beli hleb, i tako dalje.
I nekako se oduševite kvalitetom debate
koja se pojavljuje iz usta naizgled maloga dečaka.
I pomislite, ovaj klinac će stvarno daleko dogurati, ako ne umre od skorbuta.
Aaron, ti si na redu.
Mislim da je razlika u tome što sada ne možete tek tako, per-se, praviti kompanije
Ne možete imati kompanije poput:
"Hajde da prodajemo hranu za pse preko interneta, pseću hranu preko mobilnih telefona."
Ali još uvek se dešavaju brojne inovacije.
Ja mislim, ako ne vidite inovaciju, možda ste zaboli glavu u pesak.
On uzima ličnost alfa-mužjaka, pa je u fazonu:
"Ja sam pametniji od vas, i zato što sam pametniji od vas,
ja sam bolji od vas, i mogu da vam govorim šta treba da radite."
To je deo njega kada se ponaša kao sveznalica.
Dakle, sakupite sve te kompjutere i sada oni rešavaju velike probleme,
poput, potrage za vanzemaljcima ili pokušaja izlečenja kancera.
Prvi put sam ga sreo na IRC, `Internet Relay Chat`. Nije samo pisao,
već je i uzbuđivao ljude rešavanjem problema. On je bio taj koji spaja.
Pokret slobodne kulture, koji je imao mnogo energije.
Ja mislim da je Aaron pokušavao da učini da svet funkcioniše. Pokušavao je da ga popravi.
Imao je izuzetno jaku ličnost,
zbog koje je letelo perje ponekad.
I to nije obavezno značilo da se lepo oseća na svetu,
niti da je svetu lepo sa njim.
Aaron je krenuo u srednju školu, i stvarno mu je bilo muka od škole.
Nije mu se dopalo, ni jedan od časova mu se nije dopadao.
Nisu mu se dopadali nastavnici.
Aaron je stvarno znao kako da dođe do informacije.
Bio je u fazonu: "Ne trebaju meni nastavnici da bih znao geometriju,
mogu prosto da pročitam knjigu iz geometrije."
"I ne trebaju mi nastavnici da bih naučio njihovu verziju američke istorije,
imam ovde tri različite knjige i mogu prosto njih da pročitam."
"A mene to i ne zanima, mene zanima web."
Bio sam isfrustriran školom.
Mislio sam da nastavnici nemaju pojma o čemu pričaju,
da pokušavaju da dominiraju i kontrolišu, domaći zadaci su bili šarena laža.
I bio sam u fazonu, da sve skupim na gomilu
i nateram ih da vredno rade.
I, počeo sam da čitam knjige o istoriji obrazovanja,
i kako se razvio ovaj sistem obrazovanja,
i, alternativne načine, kako bi ljudi zapravo nešto i naučili,
umesto da samo ponavljaju podatke koje su njihovi nastavnici izgovorili.
I to me je vodilo ovom stazom preispitivanja stvari
i jednom kada sam doveo školu u pitanje, doveo sam u pitanje i društvo koje ju je stvorilo.
Doveo sam u pitanje poslove za koje su škole osposobljavale ljude,
doveo sam u pitanje vladu koja je postavila ceo taj sistem.
Jedna od tema oko koje je posebno bio strastven su autorska prava,
naročito u tim ranim danima.
Autorsko pravo je stalno bilo neki teret za izdavačku industriju i čitaoce,
ali nije to bio preterani teret.
To je bila jedna racionalna institucija koja se brinula o tome da ljudi budu plaćeni.
Aaron-ova generacija se suočila sa kolizijom
između drevnog sistema autorskih prava
i ove neverovatne nove stvari koju smo pokušavali da izgradimo, Internet i Web.
Ove stvari su bile u koliziji i dobili smo haos.
Onda je upoznao profesora prava sa Harwarda, Lawrence Lessig,
koji je izneo na vrhovni sud zakon o autorskim pravima.
Mlađani Aaron Swartz doleteo je u Vašington da sluša postupak vrhovnog suda.
Ja sam Aaron Swartz i ovde sam da čujem Eldred... Da vidim Eldred-ove argumente.
Zbog čega si doleteo iz Čikaga i prevalio toliki put da bi čuo tu raspravu?
To je već teško pitanje.
Ne znam, jako sam uzbuđen da vidim vrhovni sud,
naročito u vezi tako prestižnog slučaja, kao što je ovaj.
Lessig je išao dalje sa novim načinom definisanja autorskih prava na internetu.
To se zvalo `Creative Commons` .
Jednostavna ideja `Creative Commons-a` je da pruži ljudima, stvaraocima
jednostavan način da obeleže svoju kreativnost,
sa slobodom koju su imali nameru da nose.
Dakle, autorska prava su bila: "all rights reserved" (sva prava zadržana).
Onda je ovo na neki način: "some rights reserved" (pojedina prava zadržana).
Želja je da na jednostavan način kažem: "Evo šta možete uraditi sa mojim radom."
Iako ima tu i drugih stvari koje su potrebne da bi ste dobili moju dozvolu.
A Aaron-ova uloga je bila u kompjuterskom delu.
Na primer, kako se kreiraju dozvole,
a da budu jednostavne i razumljive i izražene tako da ih mašine mogu procesuirati.
A ljudi su govorili: "Zašto vam klinac od 15 godina
piše specifikacije za Creative Commons?"
"Zar ne mislite da je to velika greška?"
A Larry je odgovarao: "Najveća greška bi bila kada ne bismo poslušali tog klinca."
Smešno. Nije čak bio ni dovoljno visok za govornicu,
a to nije bila jedna od onih pokretnih govornica.
Malo je bilo smešno, kada bi podigao ekran, niko nije mogao da mu vidi lice.
Kada uđete ovde na naš website,
imate tu nekoliko licenci,
daje vam listu opcija koje objašnjavaju šta to sve znači.
Postavili smo tri jednostavna pitanja.
Želite li da tražite pripisivanje?
Dozvoljavate li korišćenje Vašega rada u komercijalne svrhe?
Dozvoljovate li modifikovanje Vašega rada?
Bila sam zbunjena.
Skroz sam bila impresionirana činjenicom da ga odrasli ljudi isto tako tretiraju.
Aaron je stajao tamo pred punim auditorijumom
i počeo da priča o platformi koju je kreirao za Creative Commons.
I svi su ga slušali. Samo...
Sedela sam pozadi i razmišljala: "On je samo klinac, zašto ga slušaju?"
Ali su ga slušali...
Mislim da ja to nisam skroz razumela.
Iako su kritičari rekli da će to slabo uticati da umetnici budu plaćeni za svoj rad,
uspeh Creative Commons-a je bio ogroman.
Trenutno, samo na stranici `flickr`, preko 200 miliona ljudi koristi neki oblik licence Creative Commons-a.
On je doprinosio svojim tehničkim sposobnostima,
ali za njega to nije bila samo tehnička stvar.
Aaron je često iskreno pisao na svom ličnom blogu.
"Temeljno razmišljam o stvarima i želim da i drugi tako rade.
Ja radim za ideje i učim od ljudi. Ne volim da isključujem ljude.
Ja sam perfekcionista, ali neću dozvoliti da to ometa izdavaštvo.
Osim obrazovanja i zabave, neću da traćim vreme na stvari koje neće imati uticaja.
Trudim se da sa svima budem prijatelj, ali mrzim kada me ne shvatate ozbiljno.
Nisam zlopamtilo (to nije produktivno), ali učim iz svoga iskustva.
Želim da svet učinim boljim mestom."
2004. godine Swartz napušta Highland Park i dolazi na Univerzitet Stanford.
Patio je od divertikulitisa, što mu je stvaralo dosta muka.
I bili smo zabrinuti oko njegovog uzimanja lekova.
Bio je hospitalizovan i uzimao je koktel tableta svaki dan.
I jedna od tih tableta je bila steroid, što je uticalo na njegov rast,
pa se osećao različitim od ostalih studenata.
Aaron, se pojavljuje na Stanfordu, spreman za stipendiju,
i brzo se našao u mentorskom programu za nadprosečne studente,
za koje se smatralo da će za 4 godine postati lideri u industriji i kojih ima 1%.
I mislim da mu je to jako leglo.
2005. godine, nakon samo godine studiranja,
Swartz-u je ponuđeno mesto u novoj `startup incubation` firmi
koja se zvala ``Y Combinator`` i koju je vodio Paul Graham.
Rekao je: "Hej, imam ideju za sajt!"
A Paul Graham ga dovoljno voli, pa kaže:
"Da, naravno." I tako Aaron napusti školu i preseli se u ovaj stan.
Dakle, ovo je bio Aaron-ov stan, tu je živeo.
Dobro se sećam da mi je otac govorio koliko je teško plaćati kiriju,
jer Aaron nije imao kredit i napustio je fakultet.
Aaron je živeo u tzv. dnevnoj sobi
i neki od postera ovde su još iz vremena kada je on živeo tu.
Ovo je biblioteka. Bilo je više knjiga tada, ali mnoge od njih su Aaron-ove.
Aaron-ov YCombinator sajt se zvao "Infogami", alatka za izradu sajtova.
Ali "Infogami" ne uspeva da pridobije korisnike,
i Swartz na kraju spaja svoju kompaniju
sa drugim Y Combinator projektom, u potrazi za pomoću.
Taj projekat su vodili Steve Huffman i Alexis Ohanian i zvao se "Reddit".
Počinjali smo gotovo od nule, bez korisnika, bez para, bez kodova.
I rasli smo dan za danom do jako popularnog sajta
I nema znakova popuštanja.
Prvo smo imali 1.000 korisnika, pa 10.000, pa 20.000 i dalje i dalje, prosto neverovatno.
"Reddit" postaje veliki i to je pravi štreberski deo internet.
Ima dosta humora, ima dosta umetnosti,
i ljudi su prosto nagrnuli na sajt
i učinili taj sajt glavnim sajtom na koji idu svako jutro da pročitaju novosti.
"Reddit" se na nekom nivou graniči sa haosom, pa je u neku ruku to mesto gde ljudi diskutuju o
dnevnim vestima, tehnologiji, politici i drugim temama, a bilo je tu i ne baš bezbednog materijala za rad,
uvredljivog sadržaja. Bilo je tu "trolova", onih kojih su tu sebi našli utočište...
Pa u tom smislu "Reddit" je bio i kontroverzno mesto.
Na neki način je bio na ivici haosa.
"Reddit" je privukao pažnju korporativnog magazina "Conde Nast",
koji daje ponudu da otkupi kompaniju.
Bila je to ogromna svota novca,
dovoljno velika da je moj tata gnjavio sa pitanjima, poput:
"Kako da... čuvam taj novac?"
- U smislu toliko mnogo para? - U smislu toliko mnogo para.
Nešto kao... Verovatno, više od milion dolara. Ali, zapravo ne znam.
I koliko je tada imao godina?
Devetnćst ili dvadeset.
I tako je on bio u ovom stanu, sedeli su na kauču i hakovali "Reddit" i...
Kada su prodali "Reddit", napravili su veliku žurku i svi su odleteli u Kaliforniju
sledećeg dana, a meni ostavili ključeve.
Znate, bilo je smešno, prodao je kompaniju i svi smo imali utisak da je on sada najbogatija osoba u okolini,
ali je on rekao: "A, ne. Uzeću ovu malecnu sobicu, to je sve što mi treba."
Bila je jedva veća od plakara.
Pomisao da on troši pare na fensi stvari je bila skroz neverovatna.
On to objašnjava: "Ja volim da živim u stanovima,
tako da neću da trošim puno para na novo mesto za stanovanje, neću da kupujem rezidenciju."
"I volim da nosim farmerke i majice,
tako neću više da trošim novac na odeću. Dakle, to nije važno."
Ono što je bilo važno za Swartz-a je kako se odvija saobraćaj na internetu i šta zaokuplja našu pažnju?
U starom sistemu emitovanja, u osnovi ste ograničeni na određeni prostor u etru.
Znate, uvek ste mogli odmah da emitujete 10 kanala u etar za televizije.
Uz kablovsku ste čak imali 500 kanala. Na internetu, svako može da ima kanal.
Svako može da napravi blog ili `Myspace` stranicu. Svako ima način da se izrazi.
I ono što sada vidite nije pitanje
"Ko dobija pristup etru?". Pitanje je: "Ko dobija kontrolu nad načinima na koje pronalazite ljude?"
Počeli smo da uviđamo moć centralizacije na sajtovima poput Google-a, ti tzv. `čuvari kapije` vam govore
gde želite da idete na internetu. Ljudi koji vas snabdevaju, vaš izvor vesti i informacija.
Dakle, nije da samo određeni ljudi imaju dozvolu da pričaju. Sada svi imaju dozvolu da pričaju.
Pitanje je samo "ko se čuje?"
Nakon što je počeo da radi u San Francisku, u Conde Nast, dolazi u kancelariju
i oni hoće da mu daju kompjuter sa svim tim sranjima instaliranim i kažu mu da ne može
da instalira ništa novo na taj kompjuter, što je za stvaraoca skandalozno, zar ne?
Od prvoga dana se žalio na sve te stvari.
"Sivi zid, sivi stolovi, siva buka. Od prvoga dana to prosto nisam mogao da podnesem.
Do pauze za ručak, bukvalno sam se zaključao u kupatilo i počeo da plačem.
Ne mogu da zamislim da ostanem normalan sa nekim ko mi zvoca na uvo po ceo dan, da uspem da
završim bilo kakav posao. Čini se i da niko drugi ne uspeva da završi posao.
Svi stalno dolaze u našu sobu da bleje i ćaskaju, ili nas pozivaju da igramo novi
sistem za video igre koji se testira."
On je stvarno imao drugačije aspiracije, koje su bile politički orijentisane i Silikonska dolina
prosto nema takvu kulturu koja orijentiše tehničku aktivnost u svrhu
političkih ciljeva. Aaron je mrzeo da radi za korporaciju. Svi oni su mrzeli
što rade za Conde Nast, ali Aaron je nekako jedini koji to neće da trpi.
I onda je praktično sam sebi dao otkaz tako što se uopšte nije pojavljivao na poslu.
Kažu da je to bio gadan raskid.
I Alexis Ohanian i Steve Huffman odbili su intervju za ovaj film.
On je odbio svet biznisa.
Jedna od veoma važnih stvari koju treba zapamtiti
u vezi te Aaron-ove odluke da napusti startup kulturu
je da je takođe iza sebe ostavio i stvari koje su ga učinile slavnim
i voljenim i, znate, rizikovao je da izneveri fanove.
Stigao je tamo gde je trebalo da ide.
I imao je samosvesti i pravičnosti da shvati
da se popeo na tu planinu govana da bi ubrao jednu ružu
i otkrio da je izgubio čulo mirisa.
I umesto da sedi tamo i insistira na tome da nije tako loše kao što se čini
i da je u svakom slučaju ipak ubrao ružu , on se opet spustio dole, što je bilo poprilično kul!
Aaron je uvek smatrao da je programiranje magija.
Možete postići stvari koje normalni ljudi ne mogu tako što umete da programirate.
Dakle, da vi imate magičnu moć, da li bi je iskoristili za opšte dobro ili da zaradite brdo love?
Swartz je bio inspirisan jednim od vizionara koga je upoznao kao dete.
Čovekom koji je izumeo globalnu mrežu. Tim Berners-Lee.
Devedesetih godina, Berners-Lee je verovatno sedeo na jednom od najunosnijih otkrića 20. veka.
Ali, umesto da profitira od otkrića globalne mreže,
on je to poklonio.
To je jedini razlog što danas postoji globalna mreža.
Aaron je svakako bio pod jakim uticajem Tima.
Tim je svakako izuzetno upadljiv rani internet genije koji se ni u jednom smislu nije naplatio.
Uopšte ga nije interesovalo da smisli kako bi zaradio bilion dolara.
Ljudi bi rekli: "Oh, tu može da se zaradi novac."
Tako da bi tu bilo gomila manjih mreža, umesto jedne globalne.
A jedna mala mreža ne bi ni radila,
zato što ne možete pratiti linkove sa drugih.
Morali ste imati kritičnu masu koju je ova stvar imala duž cele planete.
Dakle, neće raditi osim ako ne može da se ukrca cela planeta.
Ja veoma snažno osećam da nije dovoljno samo živeti na svetu kakav jeste,
da samo uzimate ono što vam je dato, radite stvari koje su vam odrasli rekli da radite.
Koje su vam vaši roditelji rekli da radite, koje vam je društvo reklo da radite.
Mislim da stalno treba da preispitujete, znate, ja imam jedan vrlo naučnički stav,
da je sve što ste naučili samo provizorno,
da je sve podložno opovrgavanju ili pobijanju ili preispitivanju.
I mislim da se isto odnosi i na društvo.
Jednom kada sam shvatio da postoje ozbiljni problemi,
fundamentalni problemi na koje bih mogao da ukažem,
nije bilo šanse da na to zaboravim, nisam video ni razlog za to.
Počeli smo da provodimo dosta vremena zajedno, kao prijatelji.
Satima smo razgovarali noćima.
Definitivno je trebalo da ukapiram da je on flertovao sa mnom.
Mislim da sam u izvesnoj meri bila u fazonu:
"Ovo je loša ideja i nemoguće je i zato ću se pretvarati da se to ne dešava."
Pošto se moj brak raspadao i bila sam zaglavljena bez mesta na koje bih otišla,
postali smo cimeri i dovela sam svoju ćerku sa sobom.
Preselili smo se u jednu kuću, bilo je jako mirno, a moj život dugo vremena nije bio miran,
tako da mi je to stvarno trebalo.
Bili smo jako bliski, od samoga početka naše romantične veze.
Stalno smo bili u kontaktu.
Ali smo oboje bili ljudi sa kojima je vrlo teško nositi se.
U jednom vrlo Ally McBeal razgovoru,
poverio se da imamo našu naslovnu numeru i naterala sam ga da mi je odsvira.
Bila je to "Extraordinary Machine" Fiona-e Apple.
Mislim da je to bio prosto osećaj neke pripreme za borbu,
da je pesma malo...hm... Ali je i bila puna neke nade.
Na mnogo načina, Aaron je bio strahovito optimističan u vezi života.
Čak i kada to nije osećao,
umeo je da bude strahovito optimističan u vezi života.
- Šta to radiš? - `Flickr` sada ima video.
Swartz je usmerio svoju energiju na seriju projekata koji se bave pristupom javnim informacijama,
uključujući i sajt u vezi odgovornosti koji se zvao "Watchdog.net"
i projekat pod nazivom "Open Library".
Dakle, projekat "Open Library" je sajt.
Možete posetiti `openlibrary.org`, a ideja je da to bude jedna velika `wiki`,
sajt sa jednom stranicom po knjizi.
Dakle, za svaku knjigu, ikada objavljenu, imate stranicu o tome,
koja kombinuje sve informacije od izdavača,
knjižara, biblioteka, čitalaca,
sve na jednom sajtu i daje vam linkove,
da možete da je kupite, iznajmite ili pregledate.
Znate, ja volim biblioteke, ja sam tip osobe koja kada ide
u novi grad i odmah traži biblioteku.
To je san o otvorenoj biblioteci, da se napravi sajt
gde se možete upoznati sa knjigama, osobama i autorima,
od teme do ideje. Možete krstariti ovom riznicom znanja,
koja je integrisana i izgubljena u ovoj velikoj fizičkoj biblioteci,
koju je bilo teško pronaći, koja nije bila dovoljno pristupačna online.
To je jako važno, jer su knjige naše kulturno nasleđe.
Znate, knjige predstavljaju mesto u kome ljudi zapisuju stvari.
I da to sve proguta jedna korporacija,
to je nekako zastrašujuće.
Kako možete obezbediti javni pristup javnom domenu?
Meni zvuči logično da postoji javni pristup javnom domenu.
Ali, u stvarnosti to nije tako. Dakle, javni domen bi trebalo da je slobodan za sve.
Ali je često zaključan.
Često su tu čuvari kapije. To je kao da imate nacionalni park,
ali sa rovom oko njega i topovima okrenutim ka spolja,
za slučaj da neko poželi da dođe i uživa u javnom dobru.
Jedna od stvari za koju je Aaron naročito bio zainteresovan je bila
da uspostavi javni pristup javnom domenu.
To je jedna od stvari koja ga je uvalila u mnogo nevolja.
Pokušavao sam da dobijem pristup podacima Federalnog suda u SAD-u.
Ono što sam otkrio bio je zagonentni sistem pod nazivom "PACER",
što je skraćenica za "Public Access to Court Electronic Records" (javni pristup sudskim elektronskim podacima).
Počeo sam da `guglujem` i tada sam naleteo na ime Carl Malamud.
Pristup legalnim materijalima u SAD-u je posao od 10 biliona dolara godišnje.
PACER je prosto jedna neverovatna grozota vladinih službi.
Stranica je 10 centi, tu je najsumanutiji kod koji ste ikada videli.
Ne možete da pretražujete, ne možete da obeležite ništa, morate imati kreditnu karticu.
A to su javni podaci, znate, regionalni sudovi su vrlo važni,
tu počinju svi naši prvobitni sporovi, slučajevi građanskog prava,
autorski slučajevi, razne stvari. Studenti žurnalistike,
građani i pravnici, svima je potreban pristup PACER-u, a na svakom koraku se on odupire.
Ljudi bez finansijskih sredstava ne mogu videti zakon
kao što to mogu oni koji poseduju `Gold American Express` karticu.
To je taksa na pristup pravdi.
Znate, zakon je operativni sistem naše demokratije, a vi morate da platite da bi ste ga videli?
Ah. Znate, to i nije neka demokratija.
Oni zarađuju oko 120 miliona dolara godišnje na PACER sistemu,
a to ne košta ni približno toliko, sudeći prema njihovim podacima.
Suštinski, to nije legalno.
"E-Government Act" iz 2002. godine kaže da sud može naplatiti
samo iznos koji koji je neophodan da se pokriju troškovi održavanja PACER-a.
Kao osnivač stranice "public.resource.org",
Malamud je želeo da se usprotivi PACER-ovom naplaćivanju.
On je započeo program pod nazivom "The PACER recycling Project" (projekat recikliranja PACER-a),
gde su ljudi mogli da okače dokumente PACER-a, koje su već platili
na slobodnu bazu podataka, tako da drugi mogu da ih koriste.
Ljudi iz PACER-a su dobijali oštre kritike iz skupštine
i drugih javnih servisa, tako da su ustanovili sistem
u 17 biblioteka širom države koje su imale besplatan pristup.
Znate, ja mislim da je to jedna biblioteka na svakih 60.000 kvadratnih kilometara.
Dakle, nije bilo baš zgodno...
Skupljao sam volontere da se priključe tzv. "Thumb Drive Corp" (usb-fleš odred)
i skidaju dokumente iz biblioteka sa javnim pristupom i kače ih na "PACER recycling" sajt.
Ljudi ponesu usb-fleš u neku od tih biblioteka,
skinu gomilu dokumenata i šalju ih meni.
Mislim, to je bila samo šala.
U suštini, kada kliknete na "Thumb Drive Corps", tamo je bio "Čarobnjak iz Oza".
Izlazio je video klip Munchkin-a koji pevaju.
I naravno, dobijem poziv od Steve Schultze-a i Aaron-a
koji kažu: "Mi bismo voleli da se priključimo u Thumb Drive Corp".
Negde u tom periodu sam sreo Aaron-a na konferenciji.
Ovo je nešto što zaista mora biti saradnja između mnogo različitih ljudi.
I ja sam mu prišao i rekao:
"Hej, ja razmišljam o intervenciji u vezi sa PACER problemom."
Schultze je već kreirao program
koji je automatski mogao da skida PACER-ove dokumente iz sudskih biblioteka.
Swartz je želeo da baci pogled.
I, ja sam mu pokazao kod i nisam znao šta će se dalje desiti.
Ali, kako se ispostavilo, u periodu od narednih nekoliko sati te konferencije,
on je sedeo u ćošku i unapređivao moj kod.
Zadužio je svog drugara koji je živeo u blizini jedne od tih biblioteka,
da ode u biblioteku i da počne da testira taj unapređeni kod.
U tom trenutku, ljudi u sudovima su uvideli da nešto baš i ne ide po planu.
I podaci su počeli da pristižu... I pristižu... I pristižu...
I uskoro je bilo 760 GB PACER-ovih dokumenata, oko 20 miliona stranica.
Koristeći informacije dobijene iz sudskih biblioteka,
Swartz je sprovodio veliko automatsko paralelno preuzimanje PACER sistema.
Uspeo je da prikupi skoro 2.7 miliona federalnih sudskih dokumenata.
Skoro 20 miliona stranica teksta.
Garantujem vam da je 20 miliona stranica možda
premašilo očekivanja ljudi koji su se vodili pilot projekat,
ali iznenaditi birokratiju nije zabranjeno.
Aaron i Carl su odlučili da pričaju za New York Times o tome šta se dogodilo.
Privukli su i pažnju FBI,
koji su počeli da nadgledaju kuću Swartz-ovih roditelja u Ilinoisu.
Dobijem tweet od njegove majke u kome piše: "Zovi me!"
Pomislih: "Šta se kog đavola dešava ovde?"
I na kraju sam došao do Aaron-a, a
njegova majka je vikala: "O Bože, FBI! FBI! FBI!"
FBI agent se dovozi do naše kuće i pokušava da vidi da li je Aaron u ovoj sobi.
I sećam se da sam bio kod kuće toga dana i pitao se zašto
zašto taj auto stalno prilazi našoj kući i vraća se nazad.
To je čudno!
Nekih 5 godina kasnije, pročitao sam taj FBI dosije i bio u fazonu:
"O Bože!"
To je bio FBI agent!
U mojoj ulici.
Bio je prestravljen, bio je skroz prestravljen.
Još više je bio prestravljen kada su ga iz FBI
pozvali telefonom, pokušali da ga namame
da dođe u kafić bez advokata.
Rekao je da je da je otišao kući i legao na krevet
i sav se tresao.
Skinuti podaci takođe su otkrili
povrede privatnosti u sudskim dokumentima.
Na kraju su, kao rezultat toga, sudovi bili primorani da menjaju svoju politiku
i FBI je zatvorio svoju istragu bez podizanja optužnice.
Do dana današnjeg ja mislim da je to izvanredno. Da bilo ko,
čak i najzabačenija kancelarija FBI-a,
misli da je prikladno da novcem poreskih obveznika
istražuje ljude za kriminal
na osnovu toga što su zakon učinili javnim.
Kako neko može da se naziva čovekom od zakona,
a da misli da nešto nije u redu
sa tim da se zakon učini javnim.
Aaron je bio voljan da se izloži riziku
za ciljeve u koje je verovao.
Pošto mu je smetao nesklad bogatstva,
Swartz je otišao korak dalje od tehnologije,
u širi spektar političkih prilika.
Otišao sam u skupštinu i pozvao sam ga da
dođe i stažira malo kod nas neko vreme,
da bi mogao da nauči politički proces.
Učio je o nekom novom društvu
i novim veštinama
i na neki način je učio da `hakuje` politiku.
Smešno je da rudari moraju da se satiru od posla
dok im se celo telo ne natopi znojem,
suočeni sa činjenicom da ako se usude da prestanu,
neće biti u mogućnosti da donesu hranu na sto te večeri.
Dok ja zarađujem sve veće i veće svote novca svakoga dana,
samo sedeći i gledajući TV.
Ali, očigledno da je svet smešan.
Tako sam bio jedan od osnivača grupe koja se zvala
"Progressive Change Campaign Committee" (odbor za progresivne promene).
Ono što smo mi pokušavali da uradimo bilo je da organizujemo ljude putem interneta
koje zanima progresivna politika
i da usmerimo državu u jednom progresivnijem pravcu.
Da se na neki način ujedinimo,
napravimo jedinstvenu e-mail listu, pravimo zajedničku kampanju,
da pomognemo da progresivni kandidati budu izabrani širom države.
Grupa je zaslužna za pokretanje prvih inicijativa
oko kampanje za izbor Elizabeth Warren.
Možda je mislio da je to glup sistem, ali
došao je i rekao: "Moram da naučim ovaj sistem,
jer se njime može manipulisati, kao i bilo kojim socijalnim sistemom."
Ali njegova strast za znanjem i bibliotekama
nije mirovala.
Aaron je počeo dublje da ispituje
institucije koje objavljuju članke akademskih časopisa.
Dobra stvar toga što ste student velikog univerziteta
je što imate pristup najrazličitijim naučnim časopisima.
Gotovo svaki veliki univerzitet u SAD
plaća za ove dozvole
organizacijama poput JSTOR i tako dalje,
da bi dobili pristup naučnim časopisima koje
ostatak sveta ne može da čita.
Ovi naučni časopisi i članci
su od ogromne važnosti za kompletno bogatsvo ljudskog znanja on-line.
A mnogi od nijh se finansiraju novcem poreskih obveznika,
ili državnim parama,
ali da bi ste ih čitali, često morate opet da platite.
plaćajući skupe nadoknade izdavačima kao što je Elsevier.
Ove nadoknade iznose toliko da
ljudi koji studiraju u Indiji,
umesto u SAD,
nemaju ovaj pristup.
Oni su lišeni svih ovih časopisa.
Oni su lišeni našeg kompletnog naučnog nasleđa.
Mislim, mnogi od ovih članaka se vraćaju na prosvećenje.
Svaki put kada neko napiše naučni rad,
on biva skeniran, digitalizovan i stavljen u ove kolekcije.
To je nasleđe koje nam je donela
prošlost ljudi koji su radili interesantne radove,
prošlost naučnika.
To je nasleđe koje bi trebalo da pripada nama kao potomcima, kao ljudima.
Ali umesto toga, ono je zaključano i postavljeno on-line
od strane prebogatih korporacija,
koje onda pokušavaju da izvuku maksimalni profit koji mogu iz toga.
Dakle, istraživač koga finansira univerzitet ili ljudi
objavi rad i na poslednjem koraku toga procesa,
nakon što je sav posao obavljen, nakon što je završeno originalno istraživanje,
razmišljanje, laboratorijski posao, analize,
nakon što je sve urađeno, na poslednjem koraku,
tada istraživač treba da preda svoje autorsko pravo
tim multi-bilionskim kompanijama.
I to je bolesno!
Ceo ekonomski sistem je izgrađen na grbači volontera
i onda izdavač sedi na samom vrhu i pokupi kajmak.
Kada pričamo o prevarama,
jedan izdavač u Britaniji je zaradio 3 biliona dolara prošle godine.
Dakle, kakav reket!
JSTOR je vrlo vrlo sitan igrač u ovoj priči,
ali iz nekog razloga, JSTOR je igrač kome je Aaron rešio da se suprotstavi.
Otišao je na neku konferenciju o slobodnom pristupu i otvorenom izdavaštvu.
I, ne znam ko je bio čovek iz JSTOR-a,
ali u nekom trenutku je Aaron postavio pitanje:
"Koliko bi koštalo da se JSTOR otvori zauvek?"
I oni su rekli cifru... Mislim 200 miliona dolara.
Nešto što je Aaron smatrao zaista smešnim.
Radeći kao stipendista na Harwardu,
on je znao da su korisnici čuvene MIT-eve brze mreže
autorizovali pristup bogatstvu JSTOR-a.
Swartz je tu video priliku.
Vi imate ključ za te kapije
i uz malo `shell script` magije,
možete doći do tih radova iz časopisa.
24. septembra 2010. godine
Swartz je registrovao tek kupljeni `Acer` laptop
na MIT mreži, pod imenom Gary Host.
Ime klijenta registrovano je kao "ghost_laptop" (laptop_duh).
On nije upao u JSTOR u izvornom smislu hakovanja.
Baza podataka JSTOR je bila organizovana tako
da je bilo skroz lako skapirati
kako da se preuzmu svi članci sa JSTOR-a.
Jer to su bili u osnovi brojevi.
Znači "/" "/" "/" broj članka...
...444024 i ...25 ...26.
On je napisao `python` zapis pod nazivom "keepgrabbing.py",
što je značilo: "grabi članke jedan za drugim."
Sledećeg dana, njegov laptop počinje da grabi članke,
ali je uskoro blokirana IP adresa kompjutera.
Za Swartz-a je to bilo jedva kao ispupčenje na putu.
Brzo je svom kompjuteru dodelio novu IP adresu
i nastavio da preuzima.
JSTOR i MIT su preduzeli brojne korake pokušavajući ovo da spreče,
kada su primetili da se to dešava.
I kada jednostavni koraci nisu funkcionisali u određenom stadijumu,
JSTOR je prosto isključio pristup svojoj bazi podataka MIT-u.
Dakle, to je igra mačke i miša oko pristupa bazi podataka JSTOR-a.
Na kraju je očigledno Aaron bio mačka,
jer je imao veće tehničke sposobnosti nego ljudi koji su branili bazu podataka JSTOR-a.
Podrum jedne od zgrada je bio jako dobro opremljen.
Umesto da ide preko WiFi-a,
on je išao dole i prosto priključio svoj komjuter direktno na mrežu,
i samo ga ostavio tamo sa eksternim hard diskom, da preuzima članke.
Swartz nije znao da su vlasti pronašle njegov laptop i hard disk.
Oni nisu zaustavili preuzimanje. Umesto toga, postavili su kameru za nadgledanje.
Našli su kompjuter u podrumskoj prostoriji zgrade MIT.
Mogli su da ga isključe, mogli su da sačekaju da se taj tip vrati
i kažu mu: "Druže, šta to radiš? Prestani. Ko si ti?"
Sve su to mogli da urade, ali nisu.
Ono što su želeli je da snime, da bi skupili dokaze da otvore slučaj.
To je jedini razlog zbog čega se tako nešto snima.
S početka, jedino koga je kamera uhvatila
je bila osoba koja je tu prostoriju koristila da skladišti flaše i limenke.
Ali narednih dana, uhvatila je Swartz-a.
Swartz menja hrad disk, vadi ga iz ranca,
nestaje iz kadra na oko 5 minuta, a zatim odlazi.
I onda su oranizovali prismotru dok se vozio biciklom iz MIT-a.
Panduri su iskočili sa druge strane ulice, ili tako nešto, umesto da idu za njim
On je opisao da je oboren na zemlju i napadnut od strane policije.
Rekao mi je da su oni... Da nije bilo jasno da su policija,
da su jurili nekoga i da je neko pokušao da ga napadne.
Rekao mi je da su ga prebili.
Bio je devastiran.
Pomisao na bilo kakvo kriminalno gonjenje bilo koga iz naše porodice
je bila tako strana i nepojmljiva, da nisam znao šta da radim.
Imali su naloge za pretres Aaron-ove kuće,
njegovog stana u Kembridžu i njegove kancelarije na Harvardu.
Dva dana pre hapšenja, istraga je otišla iznad JSTOR-a i lokalne policije Kembridža.
Preuzela je tajna služba SAD-a.
Tajna služba je počela da ispituje komjutersku i prevaru sa kreditnim karticama iz 1984. godine.
Ali 6 nedelja nakon napada na 9/11, njihova uloga je proširena.
Predsednik Bush je iskoristio "Patriot Act"
da ustanovi mrežu koju su oni zvali "Radna grupa za elektronske zločine."
U obzir se uzima nova realnost i opasnosti koje predstavljaju moderni teroristi.
Prema tajnoj službi, oni se primarno bave aktivnostima sa ekonomskim uticajem,
organizovanim kriminalnim grupama ili upotrebom šema koje uključuju novu tehnologiju.
Tajna služba Swartz-ov slučaj predaje advokatskoj kancelariji u Bostonu.
Tamo je bio jedan tip
koji je imao titulu "Šef odseka, divizije ili operativne grupe za komjuterske zločine."
Ne znam čime se još bavio,
ali svakako nisi neki tužilac za komjuterske zločine
bez zločina koji treba da procesuiraš. Tako da je on navalio,
sve je radio sam, nije nikome drugome dao nikakav zadatak.
I taj čovek je Stephen Heymann.
Tužilac Stephen Heymann je uglavnom izvan očiju javnosti od hapšenja Aaron-a Swartz-a.
Ali ovde se može videti u epizodi tv šoua "American Greed" (Američka pohlepa),
snimljenoj negde u vreme hapšenja Aaron-a.
On opisuje pređašnji slučaj protiv ozloglaženog hakera Alberto Gonzalez-a.
Slučaj kojim je Heymann zadobio ogromnu pažnju medija i priznanja.
Gonzalez je osmislio krađu preko 100 miliona kreditnih kartica i ATM brojeva,
najveću prevaru toga tipa u istoriji.
Ovde Heymann, opisujući Gonzalez-a, daje svoje viđenje hakerskog mentaliteta.
Ovi ljudi su vođeni mnogim sličnim stvarima kao i mi.
Imaju ego, vole izazove i naravno, vole pare,
i sve što novcem može da se dobije.
Jedan od osumnjičenih koji je bio umešan u slučaj Gonzalez-a
bio je mladi haker Jonathan James.
Verujući da će Gonzalez-ovi zločini biti prikačeni njemu,
James je izvršio samoubistvo u toku istrage.
U ranim novinskim izveštajima, opisujući poziciju vlade u slučaju Aaron Swartz-a,
Heymann-ova šefica, pravni zastupnik za distrikt Massachusetts, Carmen Ortiz, rekla je sledeće:
"Krađa je krađa, bez obzira da li koristite kompjuterske komande ili pajser,
i bez obzira da li uzimate dokumente, podatke ili dolare."
To nije tačno. To očigledno nije tačno.
Ne kažem da je bezopasno
i ne kažem da ne bi trebalo da smatramo kriminalom krađu informacija,
ali morate biti mnogo suptilniji u pokušaju da procenite
kakva je tačno šteta tu u pitanju.
Kada je u pitanju pajser,
svaki put kada ja provalim negde uz pomoć pajsera,
ja činim štetu, u to nema nikakve sumnje.
Ali kada Aaron napiše zapis
"preuzmi, preuzmi, preuzmi" stotine puta u sekundi,
tu nema evidentne štete ni za koga.
Ako to radi u svrhu prikupljanja
arhive, da bi napravio akademsko istraživanje,
nema nikakve štete ni za koga.
On nije krao, on nije prodavao to što ima ili poklanjao.
Što se mene tiče, on je stavljao do znanja.
Hapšenje je ostavilo danka na Swartz-u.
Nije hteo da priča o tome i bio je vidno potrešen.
Kada pomislite da vam FBI dolazi na vrata
svaki put kada se spustite u podrum, čak i kada idete da perete veš,
i da će da vam upadnu u stan jer niste zaključali vrata...
Mislim, ja bih bio pod priličnim stresom... I bilo je jasno.
Tako da je Aaron bio stalno nekako lošeg raspoloženja.
Nije hteo da otkije bilo kakvu osetljivu informaciju
u vezi svog boravišta u to vreme,
jer se toliko plašio da će ga FBI čekati.
Bilo je to vreme jedinstvenog društvenog i političkog aktivizma.
`Time magazine` je kasnije proglasio za svoju osobu godine za 2011. godinu
"The Protester" (demonstrant).
Hakerske aktivnosti su bile jako aktuelne.
`WikiLeaks` je objavio riznicu diplomatskih depeša.
Manning je u tom trenutku bio u zatvoru.
Nije bilo poznato da li je on odavao informacije.
`Anonymous` koji je bio neka vrsta protestne grupe,
koja je imala dosta hakera u svojim redovima,
održavala je brojne skupove.
Ako poredite to sa onim što je on radio,
to bi trebalo da je ostavljeno MIT-u i JSTOR-u da reše,
u nekoj vrsti internog i profesionalnog domena.
To nikada nije trebalo da privuče pažnju kriminalnog sistema.
Prosto, nije tu pripadalo.
Pre nego što je optužen, Swartz-u je ponuđena nagodba,
koja je podrazumevala tri meseca robije, neki period u centru za odvikavanje,
i godina kućnog pritvora,
sve to bez dozvole za korišćenjem kompjutera.
To je bilo pod uslovom da se Swartz izjasni krivim za krivično delo.
I eto nas. Ništa nije otkriveno, nema nikakvih dokaza
u vezi sa ovim slučajem,
a mi moramo da donesemo tu krupnu odluku.
Gde nas pravnik pritiska da to uradimo.
Vlada nam daje zahtev bez mogućnosti pregovaranja.
I rečeno nam je da su nam šanse male.
Tako da, bio kriv ili ne, bolje da prihvatiš ponudu.
Boston ima sopstveni odsek za kompjuterski kriminal.
Gomila pravnika, verovatno više nego što im je potrebno.
Dakle, možete zamisliti raznorazne slučajeve
u kojima je krivično gonjenje veoma teško,
jer imate tamo neke kriminalce u Rusiji
ili imate neke ljude unutar korporacije koji će imati pravnike od 500 dolara na sat
ili 700 dolara na sat, koji su protiv vas.
I onda imate slučaj sa ovim klincem,
gde je poprilično lako dokazati da je on nešto uradio,
a FBI ga je već označio kao nekoga ko pravi probleme.
Dakle, zašto onda ne krenuti najjače što je moguće na njega?
To je dobro za tužioca,
to je dobro za državu, jer se borite protiv svih tih terorista.
Bila sam strašno uplašena.
Bila sam uplašena kada mi je zaplenjen kompjuter.
Plašila sam se da ne odem u zatvor,
jer mi je kompjuter zaplenjen.
Imala sam poverljivi materijal od izvora
iz mog prethodnog rada na laptopu.
A moj najveći prioritet je
da sačuvam svoje izvore.
Bila sam strašno uplašena šta će se desiti Adi.
Aaron mi je rekao da su mu ponudili nagodbu
i on je na kraju rekao da će prihvatiti ako mu ja tako kažem.
I bila sam jako blizu da mu kažem: "Prihvati."
Imao je... Razvio je ozbiljne političke aspiracije,
u tom periodu između trenutka
kada je završio sa preduzimljivim `startup` životom
i počeo taj novi život koji je doveo do tog političkog aktivizma.
I on prosto nije verovao da može nastaviti dalje sa takvim životom.
Sa zločinom. Jednoga dana mi je rekao...
Šetali smo pored Bele kuće i rekao mi je:
"Nemaju oni nikakav zločin."
Stvarno je želeo da to bude njegov život.
Nije nikoga ubio, nije nikoga povredio,
nije ukrao novac,
nije uradio ništa što bi se moglo okarakterisati kao zločin, zar ne?
I, tu je prisutna ta ideja da
ne postoji razlog da se označi zločincem
i oduzme mu se pravo da glasa u mnogim državama.
Za to što je uradio,
to je prosto nečuveno, za njega je bilo smisla
da možda bude kažnjen velikom novčanom kaznom
ili da mu se zabrani povratak u MIT.
Ali da ga proglase zločincem? Da ide u zatvor?
Swartz je odbio nagodbu.
Heymann se još više potrudio,
Heymann je nastavio da nas pritiska na svim nivoima.
Čak i uz fizičke dokaze
skinute sa Aaron-ovog Acer kompjutera, hard diska i usb fleša,
tužiocima je bio potreban dokaz za njegove motive.
Zbog čega je Aaron Swartz preuzimao članke sa JSTOR-a?
I šta je planirao da radi sa njima?
Vlada je tvrdila da je on planirao da ih objavi.
Mi zapravo ne znamo da li je to bila njegova prava namera,
jer je Aaron takođe imao i istoriju
bavljenja projektima u kojima je analizirao velike baze podataka naučnih članaka
s ciljem da nauči interesantne stvari o njima.
Najbolji dokaz za to je podatak da kada je bio na Stanfordu,
takođe je preuzeo i celu legalnu bazu podataka Zapadnog prava.
U projektu sa studentima prava na Stanfordu,
Swartz je preuzeo legalnu bazu podataka `Westlaw`.
Razotkrio je problematične veze između
finasijera legalnog istraživanja i povoljnih rezultata.
Uradio je fantastičnu analizu neprofitabilnih kompanija
koje daju novac profesorima prava, koji pišu pregledne radove o pravu,
što bi onda bilo korisno za, na primer, Exxon, tokom izlivanja nafte.
Dakle, to je jedan vrlo korumpiran sistem finansiranja. Znate, zaludna istraživanja.
Swartz nikada nije objavio `Westlaw` dokumente.
Teoretski, istu stvar je mogao da radi i sa bazom podataka JSTOR-a.
To bi bilo potpuno u redu.
Sa druge strane, ako je imao nameru da
kreira konkurentski servis JSTOR-u,
ili da napravi sopstveni pristup pregledu prava Harwarda
i naplaćuje ga,
onda bi to bilo kriminalno delo,
jer onda pokušavaš da komercijalno eksploatišeš taj materijal.
Ali na neki način je suludo pomisliti da je on to radio.
A imate i neki srednji slučaj,
šta ako je pokušavao to da oslobodi za svet u razvitku?
Ali, u zavisnosti od toga šta je radio,
postoje veoma različiti obrasci kako bi zakon to trebalo da tretira.
Vlada ga je teretila
kao da je bio u pitanju komercijalni kriminalni prestup,
poput krađe gomile podataka o kreditnim karticama,
kao da je bio taj tip kriminala.
Ja ne znam šta je on nameravao da uradi sa tom bazom podataka,
ali sam čuo od njegovog prijatelja
da mu je Aaron rekao da će da analizira podatke
u vezi sa dokazima finansiranja korporacija za istraživanje klimatskih promena
koje je dovelo do pristrasnih rezultata.
I ja to apsolutno verujem.
Rečeni mi je da Steve želi da razgovara sa mnom
i pomislila sam da je to možda način da se izvučem iz toga.
Da prosto izađem iz te situacije.
Nisam želela da živim u strahu da će mi zapleniti kompjuter.
Nisam želela da živim u strahu da ću morati da idem u zatvor
zbog nepoštovanja sudske odluke,
ako bi pokušali da me primoraju da dešifrujem moj kompjuter.
Kada su došli i rekli mi: "Steve želi da razgovara sa tobom",
to mi se činilo razumnim.
Ponudili su Nortonovoj nešto što je poznato kao
dokument "Kraljica na jedan dan" ili "proffer" (nagodba).
To bi omogućilo tužiocima da postavljaju pitanja u vezi sa Aaron-ovim slučajem.
Nortonova bi dobila za sebe imunitet
za svaku informaciju koju bi otkrila u toku toga sastanka.
Nije mi se dopalo.
Stalno sam ponavljala mojim advokatima da mi se ne...
To mi je bilo sumnjivo, nije mi se dopalo.
Nisam želela imunitet, nije mi bio potreban imunitet.
Ja ništa nisam uradila.
Ali oni su bili vrlo vrlo striktni
da ne žele da idem na sastanak sa tužiocem bez imuniteta.
Da budemo jasni, to je bila ta ponuda "Kraljica na jedan dan"?
Tako je, "proffer".
Gde biste Vi praktično njima dali informacije
u zamenu za imunitet od tužilaštva.
Dakle, nije to bilo odavanje informacija,
to je bilo, makar sam ja to tako shvatila, samo poziv
na razgovor, neka vrsta intervjua.
- Postavljavaju Vam pitanja? - Postavljavaju mi pitanja.
- Pitaju Vas ono što ih zanima? - Tako je.
I ono što saznaju, koriste u postupku?
Tako je, i stvarno sam... I uporno sam pokušavala da odem nezaštićena.
Uporno sam pokušavala da odbijem tu nagodbu.
Nije mi bilo dobro, pritiskali su me moji advokati,
bila sam zbunjena.
Nisam se osećala dobro zbog toga.
Bila sam u depresiji i bila sam uplašena,
i nisam shvatala situaciju u kojoj se nalazim.
Nisam imala predstavu zašto sam u toj situaciji.
Nisam uradila ništa interesantno, a kamoli pogrešno.
Aaron je evidentno bio uništen zbog toga,
mi smo bili skroz uništeni zbog toga.
Aaron-ovi advokati su bili skroz uništeni zbog toga.
Pokušali smo da nagovorimo Quinn da promeni advokate.
Nisam navikla da budem u prostoriji sa grdosijom, dobro naoružanim,
koji mi neprestano govori da lažem
i da sam sigurno nešto uradila.
Rekla sam im da ta stvar za koju ga terete
nije zločin.
Rekla sam im da su na pogrešnoj strani istorije.
Upotrebila sam taj izraz. Rekla sam im:
"Vi ste na pogrešnoj strani istorije."
A oni su se dosađivali,
nisu izgledali besno, prosto su izgledali kao da im je dosadno.
I počela sam... Činilo mi se da
nismo akteri istog razgovora.
Mislim, rekla sam im gomilu stvari o tome
zašto bi ljudi preuzimali članke iz časopisa. I na kraju,
ne sećam se o čemu se radilo.
Pomenula sam da je uradio blog
"the guerilla open access manifesto" (gerilski manifest za slobodan pristup).
Ovo je "the guerilla open access manifesto",
navodno napisan jula 2008. godine u Italiji.
Informacija je moć.
Ali, kao i kod svake moći,
postoje oni koji žele da je sačuvaju za sebe.
Kompletno naučno i kulturno nasleđe na svetu,
vekovima objavljivano u knjigama i časopisima,
u velikoj meri se digitalizuje i zaključava
od strane brojnih privatnih korporacija.
U međuvremenu, oni koji su zaključani ne sede skrštenih ruku.
Šunjali ste se kroz rupe i peli preko ograda,
oslobađajući informacije zaključane od strane izdavača
i deleći ih sa svojim prijateljima.
Ali sve ove akcije idu u tamu, sakrivene pod zemljom.
To se naziva krađom ili piraterijom,
kao da je deljenje riznice znanja moralni ekvivalent
pljačkanju broda i ubijanju njegove posade.
Ali deljenje (šerovanje) nije nemoralno, to je moralni imperativ.
Samo bi oni zaslepljeni pohlepom
odbili da daju prijatelju kopiju.
Nema pravde u nepravednim zakonima.
Vreme je da se izađe na svetlost i,
po velikoj tradiciji građanske neposlušnosti,
objavi naše protivljenje ovoj privatnoj krađi javne kulture.
Ovaj manifest su navodno pisale četiri različite osobe,
a uredila ga je Nortonova,
ali Swartz je bio taj koji je stavio svoj potpis na njega.
Kada se završilo, odmah sam otišla do Aaron-a
i rekla mu sve čega sam mogla da se setim
i on je strašno pobesneo.
Stvari koje sam uradila nisu trebale tako da se završe.
Nisam uradila ništa loše,
a sve je pošlo po zlu.
Ali nikada nisam...
Još uvek sam besna.
Još uvek sam besna...
Daš sve od sebe sa tim ljudima da uradiš pravu stvar,
a oni sve okrenu protiv tebe
i povrede te svim raspoloživim sredstvima.
I, u tom trenutku, žalim što sam rekla šta sam radila.
Ali više žalim što smo se pomirili s tim,
što nam je to u redu.
Što nam je ok pravni sistem koji pokušava da namami ljude
u zamke, da bi im uništio živote.
Dakle, da, volela bih da to nisam ispričala,
ali sam mnogo, mnogo besnija što sam tu gde jesam.
Da mi kao ljudi mislimo da je ovo ok.
Iskoristili su svaki metod koji su mogli da smisle
da bi je naveli da im otkrije informacije koje bi
otežale Aaron-u, a pomogle Aaron-ovim tužiocima.
Ali, znate, ne mislim da je ona imala informacije koje su bile od koristi vladi.
Meseci su prolazili dok su Swartz-ovi prijatelji i porodica čekali da se pojavi optužnica.
U međuvremenu, Swartz je postao ekspert za brojne stvari na internetu.
Da li mislite da je internet nešto što bi trebalo da se smatra ljudskim pravom,
nešto što Vam vlada ne može oduzeti?
Da. Definitivno.
Postoji ta predstava da je nacionalna bezbednost izgovor da se ugasi internet.
Tačno je to ono što smo čuli u Egiptu, Siriji i drugim zemljama.
Dakle da, istina je, sajtovi poput "WikiLeaks" će postaviti
neki kompromitujući materijal u vezi sa tim šta rade američke vlasti.
I ljudi će organizovati proteste zbog toga
i pokušati da smene vlast.
Znate, to je dobra stvar.
To je suština Prvog amandmana o pravu na slobodu izražavanja,
slobodu organizovanja.
Dakle, stav da bi to trebalo ugasiti
mislim da se kosi sa najosnovnijim američkim principima.
Mislim da je princip onaj koji bi naši očevi osnivači razumeli.
Da je tada postojao internet
umesto poštanskih službi, stavili bi ISP-eve.
Swartz je upoznao aktivistkinju Taren Steinbrickner-Kauffman i njih dvoje su počeli da se zabavljaju.
...u masovnim narodnim protestima.
Nema masovnih narodnih protesta. To neće doneti nikakve promene.
Znaš, 4 osobe u ovom gradu bi trebalo da izazovu masovne globalne proteste.
Znaš, treba nam potpisnik peticije.
Ne govoreći joj detalje, upozorio ju je
da je umešan u nešto što je jednostvano nazvao "loša stvar".
I imala sam neke ludačke teorije, poput te
da je imao ljubavnu aferu sa Elizabeth Warren.
Špekulisala sam sa Hillary Clinton i Elizabeth Warren.
Negde kasno u julu Aaron me je nazvao,
ja sam se javila i on je rekao:
"Loša stvar bi sutra mogla biti na vestima."
"Hoćeš da ti kažem ili hoćeš da čitaš u vestima?"
A ja sam rekla: "Hoću da mi ti kažeš."
I on je rekao: "E pa, uhapšen sam
zbog preuzimanja previše članaka iz akademskih časopisa
i žele da ja budem primer."
A ja sam rekla: "To je to? To je velika frka? Stvarno?"
"Ne zvuči kao neka jaka stvar."
14. jula 2011. godine federalni tužioci optužili su Swartz-a za 4 krivična dela.
Njega su optužili.
Istoga dana uhapšene su 2 osobe u Engleskoj koje su bile članovi `LulzSec`-a
i još nekoliko pravih hakera.
A Aaron je samo neko ko liči na hakera
dovoljno da mogu da nataknu njegovu glavu na kolac i okače je na kapiju.
Aaron je otišao da se preda i uhapsili su ga.
Pretresli su ga do gole gože.
Skinuli mu pertle, uzeli kaiš
i strpali ga u samicu.
Advokatska kancelarija distrikta Massachusetts
izdala je sledeće saopštenje:
"Swartz-a čeka 35 godina u zatvoru,
nako toga trogodišnje nadgledanje na slobodi,
restitucija, zaplena i kazna do iznosa od milion dolara."
Oslobođen je uz kauciju od 100.000 dolara.
Istoga dana, glavna žrtva u slučaju, JSTOR
zvanično odbacuje sve optužbe protiv Swartz-a i odbija da nastavi slučaj.
JSTOR, oni nam nisu bili prijatelji. Nisu nam pomogali, niti bili prijatelski nastrojeni,
ali su takođe imali stav: "Mi nismo deo ovoga."
JSTOR, i njihova roditeljska kompanija Ithica
takođe su ignorisali zahtev da pričaju za ovaj film.
Ali u to vreme su izdali saopštenje u kome se kaže
da o tužbi odlučuje vlada, a ne JSTOR.
I mi smo verovali da će s tim slučaj biti okončan.
Da ćemo moći da nateramo Stephen Heymann-a da odbaci optužbe.
Ili da se to reši nekom racionalnom nagodbom.
A vlada je to odbila.
Zbog čega?
Pa, mislim da su hteli da Aaron bude za primer,
a rekli su da je razlog zbog koga ne žele da idu dalje,
zahtevajući presudu za zločin i zatvorsku kaznu,
taj što su želeli da iskoriste ovaj slučaj za zastrašivanje.
Tako su nam rekli.
Oni su vam to rekli?
Da.
- To je trebalo da bude za primer? - Da.
- On je trebalo da bude primer? - Da. Stephen Heymann je to rekao.
Koga da zastraše?
Kao da se gomila ljudi loguje na JSTOR
i preuzima članke da pi poslali političku poruku. Mislim, koga zastrašuju?
Lakše bi bilo razumeti stav Obamine administracije
o navodnom zastrašivanju kada bi to bila administracija koja je, na primer,
krivično gonila verovatno najveći ekonomski zločin koji je ova zemlja videla u poslednjih 100 godina.
Zločini koji su počinjeni i doveli do finansijske krize na Wall Street-u.
Kada počnete da razvijate nekontroverznu ideju samo selektivnog zastrašivanja,
prestajete da pravite nepristrasne analize kršenja zakona
i odlučujete da razvijate resurse za sprovođenje zakona,
posebno na osnovu političke ideologije.
I to nije samo nedemokratski, to bi trebalo da bude i neamerički.
Tužilac Stephen Heymann je kasnije navodno nezvanično rekao
da je kap koja je prelila čašu bilo saopštenje za medije
od strane organizacije koju je Swartz osnovao i koja se zvala "Demand Progress".
Sudeći po izveštaju MIT-a,
Heymann je reagovao kratkom izjavom podrške,
nazivajući je divljom internet kampanjom
i glupim potezom koji je slučaj pomerio sa ljudskog `jedan-na jedan` nivoa na institucionalni nivo.
To je bila otrovna kombinacija.
Tužilac koji nije želeo da ukalja obraz, čija je politička karijera možda bila na zalasku
i nije želeo da mu to bude povratak i da ih proganja.
Da se potroši gomila dolara od poreza za hapšenje nekoga ko je uzeo previše knjiga iz biblioteke
i da se njegovo dupe dovuče do suda. Nema šanse!
Ja sam onda pokušavao na različite načine da izvršim pritisak na MIT ,
da ih nekako dovedem do vlasti,
da traže od vlasti da prekine krivični postupak.
Kakva je bila reakcija MIT-a?
U tom trenutku činilo se da nema nikakve reakcije MIT-a.
MIT ne staje u odbranu Aaron-a,
što je za ljude unutar zajednice MIT-a bilo nečuveno,
jer je MIT taj koji ohrabruje hakovanje u najširem smislu te reči.
U MIT-u, ideja prolaska putevima i tunelima
kojima je to zabranjeno, nije bilo samo pravo prolaska,
to je bio deo MIT-eve ture,
a otključavanje brava je na MIT-u bio zimski kurs.
Oni su imali moralni autoritet da to zaustave.
MIT nikada nije istupio i zauzeo stav tako što će reći vlastima:
"Nemojte to da radite. Ne želimo to da radite.
Preterali ste, to je previše oštro." Barem koliko ja znam.
Ponašali su se kao što bi se ponašala bilo koja druga korporacija.
Pomogli su vlastima, a nisu pomogli nama,
osim ako nisu mislili da su morali i nikada nisu pokušali to da zaustave.
MIT je odbio brojne zahteve za komentar.
Ali kasnije su izdali saopštenje u kome se kaže da su pokušali da zadrže neutralnu poziciju
i da veruju da Heymann i Američka advokatska kancelarija nisu marili za to šta je MIT mislio ili rekao u vezi sa slučajem.
Ponašanje MIT-a bilo je zaista u suprotnosti sa njihovim duhom.
Može se raspravljati o tome da li je za MIT bilo ok što su sve ignorisali,
ali zauzimanje tog stava, tog neutralnog stava, je zapravo bilo zauzimanje stava tužioca.
Kada pogledate Steve Jobs-a i Steve Wozniack-a, oni su počeli tako što su prodavali `bluebox`,
što je bila stvar napravljena da prevari telefonsku kompaniju.
Ako pogledate Bill Gates-a i Paul Allen-a,
oni su svoj biznis započeli koristeći kompjutersko vreme na Harvardu,
što je vrlo jasno bilo u suprotnosti sa pravilima.
Razlika između Aaron-a i ljudi koje sam upravo pomenuo
je u tome što je Aaron želeo da svet učini boljim mestom, nije želeo samo da zaradi novac.
Swartz je nastavio otvoreno da govori o različitim temama na internetu.
Znate, razlog zbog koga internet funkcioniše je konkurentno tržište ideja.
I mi moramo da se fokusiramo na to da dobijamo više informacija u vezi naše vlade,
bolju pristupačnost, više diskusije, više debate.
A umesto toga, čini se da je skupština fokusirana na to da te stvari ugasi.
Aaron je mislio da može da promeni svet
samo time što će vrlo jasno taj svet objasniti ljudima.
`FLAME` može bukvalno kontrolisati vaš kompjuter i učiniti da vas on špijunira.
Dobrodošao Aaron, drago mi je da si ponovo sa nama.
Znate, kao što su to ranije radili špijuni,
stavljali mikrofone i slušali šta ljudi pričaju,
sada se za to isto koriste kompjuteri.
Swartz-ova politička aktivnost se nastavlja.
Njegova pažnja bila je usmerena na dokument skupštine u vezi sa suzbijanjem internet piraterije.
To se zvalo `SOPA` (akt o zaustavljanju internet piraterije).
Aktivisti, poput Peter Eckersley-a, smatrali su ga velikim preterivanjem,
koje preti da ugrozi tehnički integritet samog interneta.
Jedna od prvih stvari koje sam uradio bila je da sam zvao Aaron-a.
Pitao sam ga: "Možemo li da uradimo veliku online kampanju protiv ovoga?"
"Ovo nije akt o autorskim pravima."
Nije?
"Nije", rekao je. "Ovo je akt o slobodi za povezivanjem."
Sada sam pažljivo slušao.
Razmislio je o tome neko vreme i onda je rekao: "Da!"
Onda je osnovao "Demand Progress".
"Demand Progress" je online aktivistička organizacija.
Sada imamo oko 1.5 miliona članova.
Pokrenuta je na jesen 2010.
Aaron je bio jedan od najistaknutijih
u grupi ljudi koja je pomagala u organizovanju
oko pitanja socijalne pravde na federalnom nivou u ovoj državi.
`SOPA` je bio jedan dokument čiji je cilj bio da suzbije online pirateriju muzike i filmova,
ali u ono što je zapravo radio, suštinski je bilo korišćenje čekića
na problemu koji je zahtevao skalpel.
Ako bi prošao, ovaj zakon bi omogućio kompaniji da prekine finansiranje sajtova
bez odgovarajućeg procesa ili čak da primora Google da isključi njihove linkove.
Sve što je potrebno je jedna potvrda o autorskom pravu.
To je okrenulo titane tradicionalnih medija protiv nove
mnogo sofisticiranije remiks kulture.
To svakoga ko vodi neki sajt pretvara u policajca
i ako ne radi svoj posao, a to je da se pobrine da niko na tom sajtu
ne radi ništa što je čak i potencijalno ilegalno,
ceo sajt bi mogao biti ugašen čak i bez sudskog postupka.
To je prevršilo svaku meru. Mislim, to je bila katastrofa.
Ovaj akt predstavlja ozbiljnu pretnju građanskoj i slobodi govora
za sve koji koriste internet.
Bila je samo šaka nas koji smo rekli: "Vidite, ni mi nismo za pirateriju,
ali nema nikakvog smisla uništavati arhitekturu interneta,
sistem imenovanja domena i mnogo toga što ga čini slobodnim i otvorenim,
a sve to u ime borbe protiv piraterije."
I Aaron je to momentalno skapirao.
Slobode koje garantuje naš ustav,
slobode na kojima je naša zemlja izgrađena će iznenada biti izbrisane.
Nova tehnologija, umesto da nam donese veću slobodu,
ugušiće naša osnovna prava koja smo oduvek smatrali garantovanim.
I u razgovoru sa Peter-om sam shvatio da to ne mogu da dozvolim.
Kada je predstavljena SOPA, oktobra 2011. godine, smatrana je neizbežnom.
Kada se akt pojavio, naša strategija je bila da probamo to da usporimo.
Možda da ga malo oslabimo,
ali čak ni mi nismo mislili da ćemo moći da ga zaustavimo.
Kada radite u Vašingtonu, ono što naučite je da
su tu tipične zakonodavne borbe
one između različitih postavki finansijskih korporativnih interesa.
I sve tako da se zaobiđe zakonodavstvo.
I najizjednačenije borbe su kada imate jedan set korporativnih interesa
protiv drugog seta korporativnih interesa, a da su pri tom finansijski
podjednako pozicionirani u smislu kampanje i lobiranja.
Te borbe su najtesnije.
One koje čak nisu ni borbe,
su kada je sav novac na jednoj strani,
sve korporacije su na jednoj strani,
a na drugoj strani su samo milioni ljudi.
Za svo vreme provedeno u javnoj službi nisam video ništa nalik PIPA-i i SOPA-i.
Na tom aktu je bilo više od 40 američkih senatora, kao ko-sponzora.
Dakle, već su bili daleko od toga da skupe 60 glasova da prođu sve proceduralne korake.
Čak sam i ja počeo da sumnjam u sebe. Bio je to težak period.
Swartz i `Demand Progress` su uspeli da pridobiju ogromnu podršku,
koristeći tradicionalne uvrede u kombinaciji sa uobičajeno korišćenim glasom preko `IP`-a,
čime su učinili da se vrlo lako može pozvati skupština.
Nikada nisam upoznao nikoga ko je mogao da radi na njegovom nivou,
i sa tehnološke strane i sa strane strategije kampanje.
Milioni ljudi su zvali skupštinu i potpisali peticiju protiv SOPA-e.
Skupština je uhvaćena bez garda.
Bilo je nešto u tome kada gledate te zbunjene članove skupštine koji raspravljaju o aktu,
gledate ih kako insistiraju na tome da mogu da regulišu internet,
i gomila štrebera ih nikako nije mogla zaustaviti.
Ja nisam štreber.
Ja prosto nisam dovoljno štreber.
...Možda bi trebalo da pitamo neke štrebere šta ova stvar zapravo radi.
Hajde da organizujemo saslušanje, dovedite štrebere.
Stvarno?
Štrebere?
Znate, mislim da je reč koju ste tražili zapravo "eksperti".
Da vas prosvetle, da vam se zakoni ne bi obili o glavu, uništili internet.
Mi smo koristili izraz "štreber", ali nama je to dozvoljeno da koristimo, jer mi smo štreberi.
Činjenica da nas je to odvelo toliko daleko, a da oni nisu razgovarali sa nekim tehničkim ekspertima,
ogleda se u činjenici da u ovome gradu postoji problem.
Tražim nekoga da dođe pred ovo telo i svedoči u saslušanju
i kaže: "Evo, zbog ovoga oni nisu u pravu."
Postojala je kancelarija koja je davala naučne i tehnološke savete
i članovi su mogli da odu tamo i kažu: "Pomozite mi da shvatim XYZ".
A Gingrich ju je ugasio. Rekao je da je to bacanje para.
Od tada je skupština utonula u mračno doba.
Mislim da niko nije mislio da se SOPA može pobediti, uključujući i Aaron-a.
Znao je da vredi pokušati, ali delovalo je da se ne može pobediti.
I sećam se, možda par meseci kasnije, sećam se da me je
okrenuo i bio u fazonu: "Ja mislim da bi mogli da pobedimo."
A ja sam rekla: "To bi bilo neverovatno."
Pozivi skupštini se nastavljaju kada sajt za domene "GoDaddy" počinje da podržava akt.
Desetine hiljada korisnika prebacilo je svoje domene u znak protesta.
U roku od nedelju dana, ponizni "GoDaddy" okreće svoju poziciju prema SOPA-i.
Kada su ljudi iz skupštine podržali ovo,
filmska i muzička industrija shvata da je došlo do tog naglog povratka nazad
i oni su na neki način malo prikočili akt.
Mogla se videti krivulja dešavanja.
Moglo se videti da su naši argumenti počeli da odjekuju.
Izgledalo je kao da Aaron zadaje udarce i biva raznesen...
Zadaje još jedan, pa opet biva raznesen.
I na kraju je uspeo da skupi dovoljno drva za potpalu, da bi vatra zapravo gorela
i sve se pretvorilo u veliki plamen.
16. januara 2012. godine Bela kuća je izdala saopštenje
u kome se kaže da nisi podržavali akt.
A onda, desilo se ovo.
Ja snažno verujem da treba da se bavimo pitanjem piraterije
i da to treba da radimo jako ozbiljno.
Ali ovaj akt nije prava stvar.
Kada je Jimmy Wales podržao zatamnjivanje Wikipedia,
petog najpopularnijeg sajta na svetu,
to je sajt koji čini 7% svih `klikova`, bilo gde na internetu.
Wikipedia je postala crna,
Reddit je postao crn,
Craigslist je postala crna,
telefonske linije na Capitol Hill-u su počele da se tope od usijanja,
članovi skupštine su užurbano davali izjave
kojima povlače svoju podršku aktu, koji su promovisali do pre samo par dana.
U roku od 24 časa, broj protivnika SOPA-e u skupštini
otišao je sa ovoga...
...na ovo.
Videti Kongresmena i Senatore kako lagano menjaju ploču
tokom dana u kome je došlo do zatamnjenja je bilo poprilično neverovatno.
bio je to potpuni obrt.
I tada, ma koliko mi je bilo teško u to da poverujem nakon svega,
mi smo pobedili!
Stvar za koju su svi rekli da je nemoguća,
koju su neke od najvećih kompanija na svetu otpisale kao nerealnu, se dogodila.
Uspeli smo!
Pobedili smo!
Ovo je istorijska nedelja za politiku prema internetu, možda i za američku politiku.
Od ljudi iz Vašingtona,
od zaposlenih u Capitol Hill-u, smo čuli da su dobili više e-mail-ova i telefonskih poziva
toga dana kada je SOPA ugašena nego što su ikada za bilo šta dobili.
Mislim da je to bio izuzetno interesantan momenat.
To je bio momenat kada je internet odrastao, u političkom smislu.
To je bilo inspirativno jer je teško poverovati da se zapravo desilo.
Teško je poverovati da jedan akt sa tolikom finansijskom silom iza sebe
nije lagano prošao u skupštini.
I ne samo da nije lagano prošao, već nije prošao uopšte.
Ponekad je lako osećati se nemoćnim.
Kada izađite na ulice, marširate i vičete,
a niko vas ne čuje.
Ali ja sam danas tu da vam kažem: "Vi ste moćni!"
Možda se ponekad osećate kao da vas niko ne sluša,
ali ja sam tu da vam kažem da ste vi ti koje slušaju.
Vi pravite razliku. Vi možete da zaustavite ovaj akt ako ne odustanete od borbe.
Stop PIPA! Stop SOPA!
Neke od najvećih interenet kompanija, da budemo iskreni, bi imale koristi
u svetu u kome će sitniji konkurenti biti cenzurisani.
Ne smemo da dozvolimo da se to dogodi.
Za njega je važnije bilo da bude siguran da je napravljena manja promena,
nego da igra neku malu ulogu u velikoj promeni.
Ali SOPA je bilo nešto gde je igrao veliku ulogu u velikoj promeni.
I za njega je to na neki način bio dokaz koncepta.
Ok, ono što ja želim da uradim u svom životu je da promenim svet.
Razmišljam o tome na jednom naučnom nivou, procenjujući svoj uticaj.
I ovo je dokaz da je to moguće.
Ono što želim da uradim u svom životu je moguće.
Dokazao sam da mogu to da uradim. Da ja, Aaron Swartz, mogu da promenim svet.
Za momka koji nikada nije mislio da je stvarno nešto mnogo uradio,
a takav je bio Aaron,
to je bio jedan od nekoliko momenata gde se stvarno moglo videti
da se osećao kao da je uradio nešto dobro.
Osećaj kao da je to možda i jedan jedini njegov pobednički krug.
Svi su rekli da nema šanse da zaustavimo SOPA-u.
Mi smo je zaustavili. To su 3 neverovatno dobre pobede, a godina još nije gotova.
Mislim, ako postoji trenutak kada treba biti pozitivan, onda je to ovaj.
On pobeđuje SOPA-u godinu dana nakon što je bio uhapšen.
To nije nedvosmisleno srećan trenutak,
dosta toga se dešava.
On je toliko nabrijan da učestvuje u političkim dešavanjima, ne možete ga zaustaviti.
Spisak organizacija koje je Swartz osnovao ili bio ko-osnivač je ogroman.
I godinama pre nego što je Edward Snowden obelodanio široko rasprostranjeno nadgledanje interneta,
Swartz je već bio zabrinut.
Šokantna je i pomisao da je odgovornost toliko labava,
da oni čak nemaju ni osnovnu statistiku
o tome koliko je veliki ovaj špijunski program.
Odgovor je: "Špijuniramo toliko mnogo ljudi, da ne možemo čak ni da ih izbrojimo."
Onda je to užasno mnogo ljudi.
Jedna od stvari koje su rekli bila je: "Vidi, znamo brojeve telefona onih koje špijuniramo,
ali ne znamo tačno koliko je to stvarnih osoba."
Ali su govorili da uopšte ne mogu da iznesu cifru.
To je poprilično... Mislim, to je zastrašujuće.
Izložili su ga neverovatnom pritisku, oduzeli mu sav novac koji je zaradio.
Pretili su da će mu fizički oduzeti slobodu.
Zašto su to radili? Zašto su se okomili na borce protiv korupcije?
Zašto su se okomili na ljude koji govore istinu
o raznim stvarima, od banaka
preko ratova, do transparentnosti vlade.
Dakle, tajnovitost odgovara onima koji već imaju moć, a mi živimo u eri tajnovitosti
koja se podudara sa erom u kojoj vlada čini
takođe i dosta stvari koje su verovatno ilegalne i protivne ustavu.
Dakle, te dve stvari nisu slučajne.
Potpuno je jasno da je ova tehnologija razvijena
ne za male prekookeanske zemlje, nego baš za ovde,
za upotrebu u SAD, i to od strane vladajuće strukture.
Problem u vezi špijunskih programa je što su već dugo u laganoj ekspanziji,
još iz vremena Nixon-ove administracije.
Očigledno je da su omasovljeni nakon 9/11, pod vlašću George W. Bush-a.
Obama je nastavio da ih širi.
Problemi su se lagano pogoršavali,
ali se nikada nije pojavio momenat kada si mogao reći:
"Ok, moramo da motivišemo opoziciju danas, jer danas je dan kada je to važno."
Po mojoj proceni, sudski proces protiv Aaron Swartz-a
bio je način da se pošalje neka vrsta laserske poruke grupi ljudi
koje je Obamina administracija videla kao političku pretnju.
A to su naročito bila hakerska, informaciona i udruženja demokratskih aktivista.
I poruka koju je Obamina administracija želela da pošalje
toj određenoj grupi ljudi, po mojoj proceni, bila je:
"Znamo da ste sposobni da napravite probleme establišmentu,
i zato ćemo pokušati da od Aaron Swartz-a napravimo primer,
da bismo zastrašili što je moguće više vas, da ne upadnete u takve probleme."
Iz vlade su rekli:
"O, pravna sredstva koja koristimo da bismo legalizovali špijunske programe, takođe su poverljiva,
tako da ne možemo čak ni da vam kažemo koje zakone koristimo da bismo mogli da vas špijuniramo."
Svaki put mogu da kažu: "A, ovo je još jedan primer sajber rata,
sajber kriminalci nas ponovo napadaju,
u opasnosti smo, svi smo ugroženi."
To koriste kao opravdanje da proguraju sve opasnije i opasnije zakone.
Šta ti lično misliš, kako se odvija ova borba?
Od tebe zavisi!
Znate, postoje neka dva različita ugla gledanja.
Sve je sjajno, internet je stvorio svu tu slobodu
i sve će biti fantastično.
Ili, sve je užasno.
Internet je stvorio sve te alatke za razbijanje
i špijuniranje i ono što zovemo kontrolisanjem.
I ja mislim da su oba ugla gledanja istinita.
Internet je učinio obe stvari, i obe su na neki način zadivljujuće.
A od nas zavisi šta će pobedtiti na duže staze.
Nema smisla reći: "O, više se dešava jedno nego ovo drugo."
Znate, istinite su obe stvari,
a od nas zavisi na koju ćemo staviti akcenat i koju ćemo iskoristiti,
jer su obe tu i uvek će biti tu.
12. septembra 2012. federalni tužioci promenili su optužnicu protiv Swartz-a,
dodajući telekomunikacionu prevaru, nedozvoljeno pristupanje kompjuteru i kompjutersku prevaru.
Sada, umesto sa 4 prekršaja, Swartz se suočavao sa 13.
Snaga tužilaštva dramatično je porasla,
kao i potencijalne kazne i robija za Swartz-a.
Podigli su odvojene optužnice da bi dodali još dela za koje ga terete
i imali su teoriju zašto sve to predstavlja seriju federalnih zločina
i da tu ima prostora za veoma oštru kaznu u skladu sa zakonom.
Ta teorija i veći broj slučajeva protiv Swartz-a
uticali su na zakon prvobitno donešen 1986. godine.
Zvao se "Computer Fraud and Abuse Act" (kompjuterske prevare i akt o zloubotrebi).
Bio je inspirisan filmom "War Games"
sa Mathew Brodrick-om i bio je to sjajan film.
U ovom filmu, jedan klinac može da magijom kompjuterske mreže
pokrene nuklearni napad.
To baš i nije moguće, a svakako nije bilo moguće osamdesetih,
ali izgleda da je ovaj film dovoljno uplašio skupštinu
da preskoče originalni zakon o kompjuterskim prevarama.
Ovaj zakon je zastareo.
Na primer, on kažnjava sporazume o uslovima pružanja usluga
i nešto poput "eHarmony" ili "match.com"
i neko ko, na neki način, napumpava svoje lične karakteristike.
I odjednom, u zavisnosti od nadležnosti i tužioca,
mogli bi se naći u gomili problema.
Svi znamo šta znači `uslovi korišćenja`.
Većina ljudi ih ne čita, ali nepridržavanje njihovih uslova
moglo bi da znači da činite prestup.
Na sajtovima uslovi korišćenja obično sadrže nešto poput "Budite pristojni" ili
"ne činite ništa što je neprikladno".
Ideja da krivični zakon ima bilo šta da kaže u vezi sa ovim tipom prekršaja,
mislim da većinu ljudi označava kao ludake.
Primeri su još luđi.
Dok nisu promenjeni u martu 2013.,
u uslovima korišćenja na sajtu "Seventeen magazine" pisalo je da morate biti stariji od 18 godina da biste ga čitali.
Ja bih rekla da prema načinu na koji pravosuđe interpretira ovaj zakon,
verovatno svi mi kršimo zakon.
Nejasan i sklon zloupotrebi, ovaj zakon je postao univerzalni čekić
za široki spektar sporova u vezi sa kompjuterima.
Iako nije bio jedini faktor u njegovom slučaju, 11 od 13 optužbi protiv Swartz-a
bili su sadržani u "Computer Fraud and Abuse Act" zakonu.
Pitanje "Zašto?" kruži nad većim delom priče o Aaron Swartz-u.
Šta je to motivisalo vladu i šta je zapravo njihov slučaj?
Iz Ministarstva pravosuđa odbili su da daju odgovore,
ali Prof. Orin Kerr je bivši tužilac koji je proučavao slučaj.
Mislim da sam ovom slučaju prišao drugačijim pravcem od drugih ljudi iz brojnih razloga.
Bio sam federalni tužilac u Odseku za pravosuđe 3 godine pre nego što sam počeo da predajem.
Vlada je istupila sa optužnicom
baziranom na njihovom mišljenju o vrsti zločina koji su počinjeni.
Sa čisto pravničkog aspekta, gledajući presedane,
gledajući statut, gledajući istoriju,
gledajući slučajeve koji su do tada bili,
ja mislim da je to bila fer optužnica, ako je bazirana na tome.
Može se raspravljati o tome da li je trebalo da pokreću ovaj slučaj.
Ima tu dosta razmimoilaženja.
Neki ljudi su na strani slobodnog pristupa, neki nisu.
Ja mislim da je vlada shvatila Swartz-ov "Guerilla Open Access Manifesto" jako ozbiljno.
I mislim da su ga smatrali za nekoga ko je prestupnik. Moralni imperativ
da se prekrši zakon, zakon koji je Swartz smatrao nepravednim.
A u demokratiji, ako mislite da je zakon nepravedan, postoje načini da se taj zakon promeni.
Možete otići u skupštinu, kao što je to Swartz mćstralno uradio sa SOPA-om,
ili možete prekršiti taj zakon, s ciljem da ga poništite.
I ja mislim da se tužilaštvo vodilo osećajem
da je Swartz prekršio zakon ne samo da bi ga prekršio, već da bi ga istinski poništio.
Da svi mogu imati pristup bazi podataka na način
da se pasta za zube više ne može vratiti u tubu.
To bi bila gotova priča i Swartz bi izašao kao pobednik.
Postoji dosta neslaganja u društvu po pitanju toga da li je ovaj zakon nepravedan,
i na kraju je to odluka koju narod Amerike treba da donese preko skupštine.
A mislim da je drugi problem taj što mi još uvek pokušavamo da shvatimo
gde je granica između ozbiljnih i manje ozbiljnih prestupa.
Sada ulazimo u novu eru kompjutera i kompjuterskih zloupotreba
i još uvek nemamo jasan stav gde je ta granica,
jer to još uvek usaglašavamo.
Ovo je jadna upotreba tužilačke diskrecije.
Čekić kojim Odsek za pravosuđe plaši ljude postaje sve veći i veći i veći.
I zato većina ljudi... Znate, ne možete se tako kockati sa svojim životom.
Treba li da prisluškujemo nečiji telefon? Treba li da ih snimamo?
Treba li da privedemo nekoga i nateramo ga da svedoči protiv nekog drugog?
Tako razmišljaju federalni agenti i tužioci.
Oni grade slučajeve, oni ih prave.
Swartz je uhvaćen kandžama brutalnog pravosudnog sistema
iz koga se nije moglo nazad.
Mašinerija koja je Ameriku učinila zemljom sa najvećom stopom zatvorskih kazni na svetu.
Dozvolili smo sebi da budemo zarobljenici politike straha i besa.
I sve ono čega se bojimo, poput budućnosti interneta i pristupa,
i sve ono zbog čega smo ljuti, instinktivno dovodi do
intervencije pravosudnih organa.
I koristili smo zatvor, tamnicu i kazne
da bi rešili gomilu problema koji istorijski nikada nisu smatrani
problemom pravosuđa.
Impuls za pretnju, optužbu, krivično gonjenje,
što je deo onoga što je stvorila ova debata i kontroverze oko online pristupa i informacija na internetu.
To je u skladu sa onim što smo videli u drugim oblastima,
uz jednu razliku što su mete i žrtve
zatvorskog kažnjavanja obično bili siromašni i manjine.
Swartz-ovo izolovanje od prijatelja i familije se pojačalo.
Suštinski je prestao da se bavi bilo čim drugim.
Taj slučaj je u stvari potpuno okupirao njegov život.
Jedan od Aaron-ovih advokata je rekao tužiocima da
je on bio emocionalno ranjiv,
i da je to nešto što bi trebalo da imaju na umu, tako da... Da to znaju.
To ga je jako pritiskalo.
Nije mu se dopalo da su mu akcije i kretanja ograničeni u bilo kom pogledu.
A pretnja zatvorom, kojom su mu pretili,
za njega je bila zastrašujuća.
Potpuno je iscrpeo svoja finansijska sredstva.
I nas je to dosta koštalo, a podigao je i dodatne svote novca.
To se merilo milionima dolara.
- Pravna odbrana? - Da.
- Merila se milionima? - Da.
Da, mislim da nije želeo da predstavlja teret ljudima. Mislim da je to bio faktor.
Na primer, ja vodim normalan život, a onda imam i ovo sranje kojim treba da se bavim.
A trudim se da ta dva odvojim što je više moguće.
Ali, počelo je da se prepliće, i sve je postajalo usrano.
Pred Swartz-om je bio težak izbor, koji je samo postajao još teži.
Priznati krivicu i nastaviti sa svojim životom ili boriti se protiv lošeg sistema?
U njegovom slučaju, odgovor je bio jednostavan. Odbio je poslednju nagodbu i datum suđenja je bio određen.
Aaron je bio odlučan u nameri da ne poklekne
i prihvati nešto što nije smatrao ispravnim,
ali takođe mislim da je bio i uplašen.
Mislim da ne bi osudili Aarona.
Mislim da bismo ga izvukli iz te sudnice i ja bih ga od srca zagrlio
i prešli bismo preko te rečice u Bostonu i otišli na par piva.
Stvarno sam mislio da smo u pravu.
Mislio sam da ćemo dobiti slučaj.
Mislio sam da možemo da dobijemo slučaj.
Nije mnogo pričao o tome, ali se mogao videti strašan bol kroz koji je prolazio.
Nikada u detinjstvu Aaron nije ispoljavao ozbiljnije promene raspoloženja ili neke depresivne epizode
ili bilo šta što bih ja opisao kao ozbiljnu depresiju.
Moguće je da je bio u depresiji, ljudi znaju da budu depresivni.
U veoma ranoj fazi naše veze, nakon nekih 3 ili 4 nedelje,
sećam se da mi je rekao da sam mnogo snažnija nego on.
Bio je lomljiv na mnogo načina, za njega su stvari bile mnogo teže nego za druge ljude.
I to je bio deo njegove brilijantnosti.
Mislim da je verovatno imao nešto poput kliničke depresije u ranim dvadesetim.
Ne mislim da se to dešavalo kada sam ja bila sa njim.
Nije bio radosna osoba.... Ali to nema veze sa depresijom.
Samo je bio pod ogromnim pritiskom ravno dve godine.
Prosto to nije želeo više da radi.
Bio je prosto... Mislim da mu je to bilo previše.
Imao sam telefonski poziv kasno uveče.
Osetio sam da nešto nije u redu i onda sam pozvao i shvatio šta se desilo.
Jedan od osnivača društvene mreže "reddit" pronađen je mrtav.
Policija je objavila da se 26-ogodišnji Aaron Swartz ubio juče u svom stanu u Bruklinu.
Pomislio sam da smo izgubili jednog od najkreativnijih umova naše generacije.
U tom trenutku osećao sam se kao da se ceo svet raspao.
Bila je to jedna od najtežih noći u mome životu.
Kao da sam vikala: "Ne čujem te! Šta si rekao? Ne čujem te!"
Ne mogu, to je to...
Ništa od toga nije imalo smisla i stvarno i dalje nema.
Bio sam tako isfrustriran i besan.
Znate, pokušao sam to da objasnim mojoj deci.
Moje trogodišnje dete mi je reklo da će doktori da ga srede.
Poznavao sam mnogo ljudi koji su umrli, ali nikada nisam izgubio tako nekoga.
Jer svi osećaju, pa i ja takođe, da smo toliko toga mogli... još da uradimo.
Nisam znao da je dotle stiglo. Nisam znao da je toliko patio.
On je bio deo mene.
I samo sam želela da to nije stvarno.
A onda sam pogledala na njegovu stranicu na Wikipedii i videla sam krajnji datum.
02-02-2013.
Aaron je mrtav.
Lutalice ovoga ludoga sveta, izgubili smo mentora, mudraca.
Borci za pravo, jedan nas je manje,
izgubili smo jednog našeg.
Negovatelji, staratelji, slušaoci, hranioci, svi roditelji,
izgubili smo naše dete.
Zaplačimo svi.
Prva pomisao mi je bila: "Šta ako niko i ne primeti?"
Nije mi bilo jasno koliko je bio poznat.
Nikada nisam videla ništa slično takvom izlivu.
Mreža se prosto upalila.
Svako je to pokušao da objasni na svoj način,
ali nikada ranije nisam video da ljudi tuguju na Twitter-u.
Ljudi su evidentno žalili online.
On je bio dečko interneta. I ceo svet ga je ubio.
Živimo u sred perioda kada velika nepravda ostaje netaknuta.
Arhitekte finansijskog kraha redovno sede na večeri sa predsednikom.
U sred toga vremena stoji ideja
šta je vlada trebalo krivično da goni.
Prosto bi bilo apsurdno, da nije bilo tragično.
Pitanje je možemo li nešto da uradimo, imajući u vidu šta se desilo,
da učinimo svet boljim mestom.
I kako možemo da nastavimo to nasleđe, to je jedino pitanje koje se može postaviti.
Po celom svetu se organizuju računarski skupovi
i Aaron Swartz je u nekom smislu izvukao najbolje iz nas
u pokušajima da se kaže: "Kako ovo da popravimo?"
Po mom skromnom mišljenju on je bio jedan od pravih
ekstraordinarnih revolucionara koje je ova zemlja proizvela.
Ja ne znam da li je Aaron bio poraženi ili pobednik, ali
mi smo svakako oblikovani rukom onih stvari
sa kojima se on rvao.
Kada smo pokrenuli naoružane predstavnike zakona
na građane koji pokušavaju da poboljšaju pristup znanju,
mi smo prekršili zakon
i oskrnavili smo hram pravde.
Aaron Swartz nije bio kriminalac.
Promena se ne odvija na točkovima
neminovnosti.
Ona proizilazi iz stalne borbe.
Aaron je stvarno mogao da proizvodi magiju
i ja sam posvećena tome da se osigura da
se njegova magija ne okonča njegovom smrću.
On je verovao da može da promeni svet.
I bio je u pravu.
Od prošle nedelje i od danas,
Feniksi se već podižu.
Nakon Swartz-ove smrti, poslanik Zoe Lofgren i senator Ron Wyden
predstavili su zakone za reformisanje
zakona o kompjuterskim prevarama i zloupotrebama,
zastarelog zakona na osnovu koga je podignuta većina optužbi
protiv Swartz-a.
Nazvan je "Aaron's Law" (Aronov zakon).
Aaron je verovao da bi bukvalno sve vreme
trebalo da se pitamo:
"Šta je najvažnija stvar na svetu kojom bi sada trebalo da se bavimo?"
I ako ne radite na tome, zašto ne radite?
Voleo bih da možemo da promenimo prošlost, ali ne možemo.
Ali možemo i moramo promeniti budućnost. Moramo to zbog Aaron-a. Moramo to zbog sebe samih.
Moramo uraditi to da bi naš svet napravili boljim mestom. Humanijim mestom.
Mestom u kome pravda funkcioniše.
I u kome pristup znanju postaje ljudsko pravo.
Bio je jedan klinac, u februaru, iz Baltimora.
14 godina star.
...Koji je imao pristup `JStor`-u i koji je pretraživao `JStor` nakon što je nešto pročitao.
I on je smislio način kako da uradi rane testove na rak pankreasa.
A rak pankreasa ubija sve u vama,
jer ga otkrivamo suviše kasno, i u momentu kada ga otkrijemo već je prekasno da nešto preduzmemo.
I on je slao e-mail-ove čitavom odeljenju onkologije u John Hopkins-u.
- Znate, stotine mail-ova. - Četraestogodišnjak?
Da, klinac od 14 godina. I većina njih ga je ignorisalo.
Ali jedan od njih mu je odgovorio na mail.
Napisao je: "Ovo nije skroz glupa ideja. Zašto ne bi navratio ovde?"
Ovaj klinac je radio večerima i vikendima sa tim istraživačem i u februaru sam ga čuo u vestima.
Samo nekoliko nedelja nakon Aaron-ove smrti, kada je Aaron-a bilo dosta na vestima.
Izvinite...
I rekao je da je razlog zbog koga je na vestima, to što su uspeli.
Slali su rani test za rak pankreasa, koji će spašavati živote.
I on je rekao: "Evo zbog čega je ono što je Aaron radio bilo toliko važno."
Jer nikada se ne zna, zar ne?
Ova istina univerzuma nije samo nešto što kreatori politike koriste da skapiraju
koliko bi trebalo da bude ograničenje brzine.
To je mesto odakle dolaze stvari koje će vaše dete spasiti da ne umre od raka pankreasa.
A bez pristupa, osoba koja bi mogla da smisli nešto što ima
vaš broj zapisan na sebi, možda nikada neće smisliti taj odgovor.
Vrlo dobro Aaron, vrlo dobro!
Ok! A sada, showtime!
Preuzeto sa www.titlovi.com