Я б хотів попросити вас заплющити очі.
Уявіть, що ви стоїте перед вхідними дверима свого дому.
Зауважте колір дверей,
матеріал, з якого вони виготовлені.
Тепер уявіть собі групу огрядних нудистів на велосипедах.
(Сміх)
Вони змагаються у голому велопробігу
і направляються прямо у ваші вхідні двері.
Мені треба, щоб ви це справді бачили.
Вони тяжко-важко крутять педалі, з них ллється піт,
їх носить туди-сюди.
І вони вганяються прямо у вхідні двері вашого дому.
Велосипеди розлітаються, колеса котяться повз вас,
спиці опиняються в найнесподіваніших місцях.
Переступіть поріг вашого дому і перейдіть у вестибюль, коридор
чи що там у вас знаходиться,
і зверніть увагу на якість освітлення.
Світло падає на монстра Коржика.
Коржик махає вам рукою, вмостившись на гнідому коні.
Цей кінь вміє говорити.
Ви відчуваєте, як вас ніс лоскоче блакитна шерсть Коржика.
Понюхайте вівсяне печиво з родзинками, яке він от-от закине у свій рот.
Пройдіть повз нього.
Пройдіть повз в нього у свою вітальню.
Задійте свою уяву на повну потужність
і побачте у вітальні Брітні Спірс.
Напівоголена, вона танцює на вашому столику
і співає "Hit Me Baby One More Time".
Потім пройдіть за мною у свою кухню.
В кухні по підлозі пролягає дорога з жовтої цегли,
і з вашої духовки вам назустріч крокують Дороті, Бляшаний Лісоруб,
Страшило та Лякливий Лев з "Чарівника Країни Оз",
пліч-о-пліч, підстрибом прямують до вас.
Гаразд. Розплющіть очі.
Розкажу вам про вельми чудернацьке змагання,
яке проходить щовесни в Нью-Йорку.
Воно називається – Чемпіонат США з пам'яті.
І я мав честь висвітлювати це змагання кілька років тому
як науковий журналіст,
очікуючи, що воно буде щось на кшталт Суперкубка геніїв.
Там була група чоловіків і декілька панянок,
які дуже різнилися віком і рівнем особистої гігієни.
(Сміх)
Вони запам'ятовували сотні випадкових чисел,
побачивши їх лише один раз.
Запам'ятовували імена десятків і десятків незнайомців.
Запам'ятовували цілі вірші за лічені хвилини.
Вони змагалися в тому, хто зможе якомога швидше
запам'ятати порядок карт в перетасованій колоді.
Я був вражений, це було неймовірно.
Ці люди мусять бути природною аномалією.
Я почав говорити з кількома учасниками змагання.
Цього хлопця звати Ед Кук, він приїхав з Англії,
де він славиться чи не найвправнішою пам'яттю.
Я сказав йому: "Ед,
коли ти зрозумів, що ти геній?"
Ед відповів, "Я не геній.
Насправді я маю пересічну пам'ять.
Кожен, хто тут змагається, розкаже вам, що має
лише пересічну пам'ять.
Ми всі натренувалися, щоб виконувати ці вкрай дивовижні трюки з пам'яттю,
використовуючи арсенал древніх прийомів,
придуманих дві з половиною тисячі років тому в Греції,
тих самих, якими послуговувався Цицерон для запам'ятовування своїх промов
і якими користувалися середньовічні вчені, аби вивчити цілі книги".
І я сказав, "Ого. Чому я тільки тепер уперше про це чую?"
Ми вийшли з зали, де проходили змагання,
і Ед, чудесний, кмітливий, але дещо дивакуватий англієць,
каже мені, "Джош, ти – американський журналіст.
Ти знайомий з Брітні Спірс?"
Я йому: "Що? Ні. Для чого тобі це?"
"Тому що я дуже хочу навчити Брітні Спірс,
як запам'ятати порядок карт в перетасованій колоді
на американському телебаченні.
Я доведу світу, що кожен здатний зробити це".
(Сміх)
Я кажу йому, "Я, звісно, не Брітні Спірс,
але, можливо, ти зможеш навчити мене.
Тобі з чогось же треба почати?"
І це був початок моєї дуже дивної пригоди.
В результаті я провів найкращу частину наступного року,
не тільки тренуючи власну пам'ять,
а й досліджуючи її,
намагався зрозуміти як вона працює,
чому інколи не працює
та який потенціал приховує.
Я зустрівся з багатьма дуже цікавими людьми.
Цього чоловіка звати І Пі.
Він страждає на амнезію і має
чи не найгіршу пам'ять в світі.
Його пам'ять настільки дірява,
що він навіть не пам'ятав, що у нього провали пам'яті,
і це неймовірно.
І це була така дуже трагічна постать,
але він був яскравим прикладом, як наші спогади визначають ким ми є.
На протилежній стороні спектра був цей чоловік.
Це Кім Пік, він був прообразом героя Дастіна Гоффмана
у фільмі "Людина дощу".
Ми провели півдня разом у бібліотеці в Солт-Лейк-Сіті,
запам'ятовуючи телефонні книги,
і це було захопливо.
(Сміх)
Згодом я прочитав цілу низку трактатів про пам'ять,
які були написані латиною понад дві тисячі років тому,
в часи античності, і пізніше, в епоху Середньовіччя.
Я навчився багато цікавого.
Одна з таких прецікавих речей –
колись в давнину
ця ідея мати натреновану, вишколену, виплекану пам'ять
не була нітрохи такою чужою, як нам сьогодні здається.
В давнину люди вкладали ресурси та зусилля у свою пам'ять,
ретельно заповнюючи її вмістом.
Протягом останніх тисячоліть
ми винайшли низку технологій –
від абетки до манускрипту,
до рукописних книг, друкарства, фотографій,
комп'ютера, смартфона –
це суттєво полегшило
процес створення зовнішньої пам'яті,
процес делегування цієї фундаментальної людської здатності.
Ці технології уможливили існування нашого сучасного світу,
але вони також змінили нас.
Наша культура стала іншою,
і насмілюся стверджувати, що наше мислення теж змінилося.
Не маючи великої необхідності щось запам'ятовувати,
ми, здається, забули як це робити.
Одне з останніх місць на Землі, де ви все ще знайдете
людей, запалених цією ідеєю натренованої, вишколеної,
виплеканої пам'яті, – це на цьому унікальному змаганні.
Воно не надто унікальне,
подібні змагання є по всьому світу.
І я був захоплений, я хотів знати, як ці люди досягли таких вершин.
Кілька років тому група вчених Університетського коледжу Лондона
привела низку чемпіонів з пам'яті в лабораторію.
Вони хотіли знати:
Чи мізки цих хлопців
якось відрізняються від решти людських мізків?
Відповідь була негативна.
Чи вони розумніші за всіх інших?
Вони дали їм низку тестів на мислення, і відповідь знову була негативна.
Щоправда, була одна цікава та разюча відмінність
між мізками чемпіонів з пам'яті
та людей із контрольної групи, з якими їх порівнювали.
Коли чемпіонів тестували на томографі,
сканували їхні мізки, коли вони запам'ятовували номери,
людські обличчя і фото сніжинок,
вони виявили, що у чемпіонів активувалися інші ділянки мозку,
ніж у решти.
Вони використовували, чи начебто використовували
ділянку мозку, яка відповідає за просторову пам'ять та орієнтування.
Чому так?
І чи можемо ми щось з цього навчитися?
Змагання з пам'яті схожі на своєрідну гонку озброєнь,
коли кожного року хтось придумує найкращу техніку запам'ятовування,
а суперники мусять доганяти.
Це мій друг Бен Прідмор,
триразовий чемпіон по запам'ятовуванню.
На його столі навпроти нього лежать 36 перетасованих колод
гральних карт, які він спробує запам'ятати протягом години
за допомогою методу, що його він придумав і відшліфував.
Він послуговувався схожим методом,
щоб запам'ятати точний порядок 4140 випадкових двійкових цифр
за півгодини.
(Сміх)
Так.
Хоча існує чимало методів запам'ятовування
у таких змаганнях,
всі ці техніки зводяться
до того, що психологи називають
"деталізованим кодуванням".
Його добре ілюструє дотепний парадокс,
знаний як парадокс Пекаря/пекаря, який звучить так:
Якщо я скажу двом людям запам'ятати однакове слово,
і якщо я скажу вам,
"Запам'ятайте, є чоловік на ім'я Пекар".
Таке його прізвище.
І я кажу вам, "Запам'ятай, є чоловік-пекар".
Добре?
Коли-небудь згодом я приходжу до вас і кажу,
"Чи ви пам'ятаєте, що я вам казав раніше?
Чи ви пам'ятаєте, що це було?"
Людина, якій сказали, що чоловік має прізвище Пекар
з меншою ймовірністю запам'ятає те саме слово,
ніж людина, якій сказали, що професія чоловіка була пекар.
Те ж слово, і такий різний обсяг пригаданого; це дивно.
В чому справа?
В тому, що прізвище Пекар нічого для вас не означає.
Воно цілковито відірване від інших ваших споминів,
які витають у вашій голові.
Але загальний іменник "пекар" - ми знаємо пекарів.
Пекарі носять кумедні білі капелюхи.
На руках пекарів - борошно.
Пекарі пахнуть, коли приходять додому з роботи.
Можливо, ми навіть знаємо пекаря.
І вперше почувши це слово,
ми починаємо прив'язувати до нього асоціації,
що спрощує пошук слова колись в майбутньому.
Вся технологія, яка стоїть за цими змаганнями з пам'яті,
і вся технологія кращого запам'ятовування речей у житті,
зводиться до пошуку методів перетворення Пекарів з великої букви П
в пекарів з маленької букви п -
щоб взяти інформацію, якій бракує контексту,
значущості та змісту,
і змінити її так,
щоб вона стала змістовною в світлі усіх інших речей,
які знаходяться у вашій голові.
Одну з найпродуманіших методик, яка це уможливлює,
винайшли дві з половиною тисячі років тому в Античній Греції.
Вона отримала назву палац пам'яті.
Історія створення методики така:
На одному бенкеті був поет Сімонід.
Його найняли, щоб розважати гостей,
тому що в ті часи, якщо ти хотів провести мегакруту вечірку,
ти не наймав діджея, ти наймав поета.
Він встає, декламує свою поему з пам'яті, і виходить за двері,
і одразу після цього
бенкетна зала валиться.
Завали вбивають усіх всередині.
І не просто усіх вбивають,
а нівечать тіла до невпізнання.
Ніхто не міг сказати, хто був всередині,
ніхто не знав, де вони сиділи.
Тіла не могли належно поховати.
Одна трагедія була помножена на іншу.
Сімонід, який стояв надворі, -
єдиний, хто вижив серед руїн,
заплющив очі і усвідомив,
що в своїй уяві
він чітко бачить, де сидів кожен гість на бенкеті.
І він взяв родичів за руки,
і привів кожного з них до їхніх близьких серед руїн.
В цю мить Сімонід з'ясував те,
про що, як на мене, ми всі інтуїтивно здогадуємося, -
попри те, що ми дуже погано пам'ятаємо імена та телефонні номери,
і дослівні вказівки наших колег,
ми маємо першокласну зорову та просторову пам'ять.
Якщо я б попросив вас відтворити перші 10 слів історії,
яку я тільки-но розповів про Сімоніда,
вам швидше за все буде непросто це зробити.
Але я готовий закластися,
що якби я попросив вас пригадати, хто сидить на коні, який вміє говорити,
у вашій вітальні прямо зараз,
ви зможете це побачити.
Ідея в основі палацу пам'яті -
створити у власній уяві будинок
і заселити його образами чи речами, які ви хочете запам'ятати -
що безглуздішим, дивнішим, химернішим,
смішнішим, непристойнішим та бридкішим буде образ,
то більше шансів він має запам'ятатися.
Ця методика згадувалася ще понад 2 тисячі років тому
в ранніх латинських трактатах з пам'яті.
Як це працює?
Скажімо, вас запросили виголосити промову на конференції TED,
і ви хочете зробити це з пам'яті,
зробити це так, як зробив би Цицерон,
якби його запросили на TEDxRome 2 тисячоліття тому.
(Сміх)
Що ви можете зробити -
це зобразити себе перед вхідними дверима вашого будинку.
І вам треба придумати якийсь навіжений, несусвітній, незабутній образ,
який нагадає, що перша річ, про яку ви хочете оповісти -
це те чудернацьке змагання.
(Сміх)
І тоді ви заходите всередину дому,
і ви побачите образ - Коржик сидить верхи на Містері Еді.
Це нагадає вам,
що потім ви хотіли представити вашого друга Еда Кука.
Згодом ви бачите Брітні Спірс,
яка пригадає вам смішний анекдот, що ви хочете розказати.
І ви йдете у свою кухню,
і четверта тема, про яку ви збиралися говорити -
була ця дивна подорож, що тривала протягом року,
і яких ви друзів тоді зустріли.
Саме так римські оратори запам'ятовували свої промови -
не дослівно, бо це тільки зіб'є вас з пантелику,
але по темах.
Навіть фраза "тематичне речення" (topic sentence)
походить з грецького слова "топос",
що означає "місце".
Це своєрідний відголос тих часів, коли люди осмислювали красномовство
в таких просторових поняттях.
Вислів "у першу чергу" (in the first place),
означає щось на кшталт "у першому місці вашого палацу пам'яті".
Це було так цікаво,
що я захопився цим.
І відвідав ще декілька таких змагань з пам'яті,
де в мене з'явилася ідея написати щось обширне
про цю субкультуру спортивних запам'ятовувачів.
Але була одна проблема.
Яка зводилася до того, що змагання з пам'яті -
це патологічно нудна подія.
(Сміх)
Направду, це мовби група людей сидить і здає вступні іспити,
і найдраматичніший момент -
це коли хтось починає масажувати свої скроні.
Але я журналіст і мушу щось написати.
Розумію, що в головах цих людей відбуваються феноменальні речі,
однак мені до них зась.
Тоді я збагнув - для того щоб розповісти їхню історію,
мені треба було трохи побути у їхній шкурі.
Я почав з намагання проводити 15-20 хвилин
кожного ранку, ще перед читанням Нью-Йорк Таймс,
аби просто щось згадувати.
Це міг бути вірш,
це могли бути імена зі щорічника, який я придбав на блошиному ринку.
І це було навдивовижу весело.
Це перевершило мої очікування.
Було весело, адже йдеться не тільки про тренування власної пам'яті.
Ти насамперед намагаєшся ставати все кращим і кращим
у створенні, у придумуванні
цих цілковито безглуздих, непристойних, сміхотворних
і, надіюся, незабутніх образів у своїй уяві.
І я серйозно захопився.
Це я в стандартній екіпіровці учасника змагань з пам'яті.
(Сміх)
Пара протишумових навушників,
набір захисних окулярів, які повністю затемнені,
окрім двох маленьких прорізів,
тому що відволікання є найбільшим ворогом спортивних запам'ятовувачів.
Врешті, я знову прийшов на те саме змагання,
про яке писав рік тому,
з ідеєю долучитися до нього
як журналіст та учасник водночас.
Це буде, думав я, чудовим епілогом до всього мого дослідження.
Такий експеримент провалився.
Я переміг у змаганні,
(Сміх)
що насправді не мало б статися.
(Оплески)
Це круто - вміти запам'ятовувати промови,
телефонні номери і списки покупок,
але це не головне.
Це все тільки трюки.
Вони працюють, оскільки ґрунтуються на основних принципах
функціонування нашого мозку.
І вам не потрібно будувати палаци пам'яті
чи запам'ятовувати колоду гральних карт,
щоб скористатися простим розумінням, як працює наш мозок.
Часто про людей з феноменальною пам'яттю
ми говоримо так, наче це вроджений дар,
але це не так.
Чудову пам'ять можна набути.
На базовому рівні, ми запам'ятовуємо, коли звертаємо увагу.
Ми запам'ятовуємо, коли ми залучені.
Коли ми можемо взяти фрагмент інформації чи знань
і з'ясувати, чому вона змістовна для вас,
чому важлива, чим колоритна.
Коли зможемо обробити ці дані так, що вони стануть значущими
у світлі усіх інших речей, які витають у наших головах.
Коли ми можемо перетворити Пекарів у пекарів.
Палац пам'яті, усі ці мнемотехніки -
це лише хитрощі.
Якщо розібратися, це навіть не хитрощі.
Вони працюють, тому що змушують працювати вас.
Вони задіюють глибинні пласти
мислення та зосередженості,
що їх ми зазвичай не тренуємо.
Але нема жодних хитрощів.
Це методи зробити інформацію незабутньою.
І найголовніша річ, яку я би хотів, щоб ви запам'ятали, і яку я взяв для себе
із зустрічі з І Пі, який мав амнезію і навіть не пам'ятав про власні
проблеми з пам'яттю -
це те, що наше життя - це сума всіх наших спогадів.
Скільки з них ми готові втратити
з наших і так уже нетривалих життів,
гублячи себе в наших Blackberry і iPhone,
і не звертаючи увагу на людей, які існують довкола нас,
які говорять з нами,
а ми такі ліниві, що навіть не маємо бажання вникати?
Я виявив на власному прикладі,
що в нас прихований феноменальний хист
до запам'ятовування.
Проте якщо ви хочете жити незабутнім життям,
ви маєте бути людиною,
яка пам'ятає про запам'ятовування.
Дякую вам.
(Оплески)