Prosil bi vas, da zaprete oči.
Predstavljajte si, da stojite
pred pragom svoje hiše.
Rad bi, da ste pozorni na bravo vrat,
na material, iz katerega so narejena.
Sedaj si predstavljajte gručo debelih nudistov na kolesih.
Tekmujejo v nudistični kolesarski tekmi
in kolesarijo naravnost proti vašim vratom.
Hočem, da to zares vidite.
Gonijo na vso moč. Močno se potijo.
Poskakoujejo gor in dol
in se zaletijo naravnost v vaša vrata.
Kolesa letijo na vse strani, gume se kotalijo mimo vas.
Špice pristanejo na nenavadnih mestih.
Prestopite prag hiše.
Vstopite v vežo ali hodnik, kar pač je na drugi strani.
Zavedajte se kakšna je svetloba.
Svetloba sveti na Muppetka Cookieja.
Cookie vam maha s police
in sedi na svetlo rjavem konju.
Gre za govorečega konja.
Čutite, kako vas njegov moder kožuh žgečka po nosu.
Vohate lahko piškot, ki ga drži in ga bo vsak čas pohrustal.
Pojdite mimo njega v dnevno sobo.
V dnevni sobi si z vso svojo širokopasovno domišlijo
predstavljajte Britney Sprears.
V obleki, ki komaj kaj prekriva, pleše na klubski mizici
in poje eno svojih pesmi.
Potem pojdite z mano v vašo kuhinjo.
Tla v kuhinji so tlakovana z rumenimi tlakovci,
iz pečice pa proti vam prihajajo
Doroteja, Kositrni drvar,
Strašilo in Lev iz Čarovnika iz Oza.
Z roko v roki poskakujejo naravnost proti vam.
Dobro, odprite oči.
Rad bi vam opisal zelo bizarno tekmovanje,
ki se vsako leto odvija v New Yorku.
Imenuje se vseameriško tekmovanje v urjenju spomina.
Nekaj let nazaj sem se tekmovanja udeležil v vlogi
znanstvenega novinarja.
Najbrž sem pričakoval, da bo tekmovanje podobno
super tekmovanju za nadpovprečno razvite.
Na tekmovanju je bilo kup moških in nekaj dam
različnih let in z različno razvitim čutom za higieno.
(Smeh)
Na pamet so se učili na stotine naključnih številk,
ki so jih pogledali le enkrat.
Na pamet so se učili na ducate in ducate imen tujcev.
V nekaj minutah so se naučili besedila celotne pesmi.
Tekmovali so v tem, kdo si zapomni
vrstni red premešanih igralnih kart najhitreje.
Mislil sem si, da je to neverjetno,
da so ti ljudje čudo narave.
Začel sem se pogovarjati s tekmovalci.
To je Ed Cook,
ki prihaja iz Anglije,
kjer velja za človeka z najbolj izurjenim spominom.
Vprašal sem ga: "Ed, kdaj si spoznal,
da si nadpovprečno razvit?"
In Ed mi odgovori: "Saj nisem.
Pravzaprav imam čisto povprečen spomin."
Vsi, ki se udeležijo tega tekmovanja, vam bodo rekli,
da imajo le povprečen spomin.
Le izurili smo se,
da si zapomnimo nepredstavljive količine podatkov,
s pomočjo starodavnih metod.
Metod, ki so jih pred 2500 leti iznašli Grki.
Metode, ki je uporabljal sam Cicero,
da si je zapomnil svoje govore,
ki so jih srednjeveški učenjaki uporabljali,
da so si zapomnili celotno vsebino knjig.
Vprašal sem se: "Hej, kako da nisem še nikoli slišal o tem?"
Stali smo pred tekmovalno dvorano
in Ed, ki je čudovit, pameten,
a nekoliko ekscentričen anglež,
mi reče: "Josh, ti si ameriški novinar.
Ali poznaš Britney Spears?"
In jaz: "Kaj? Ne. Zakaj?"
"Ker bi Britney Spears res rad naučil,
kako si zapomniti vrstni red zmešanih igralnih kart
na ameriški državni televiziji.
Tako bi svetu dokazal, da to lahko naredi vsak."
(Smeh)
Rekel sem: "No, jaz nisem Britney Spears,
ampak, lahko naučiš mene.
Nekje moreš začeti, kajne."
Tako se je zame začelo zelo nenavadno potovanje.
Doberšen del naslednjega leta sem preživel tako,
da sem treniral svoj spomin, obenem pa sem ga tudi raziskoval.
Poskušal sem razumeti, kako deluje,
zakaj včasih ne deluje
in kakšen bi lahko bil njegov potencial.
Spoznal sem vrsto zanimivih ljudi.
To je E.P.
Trpi za amnezijo in je po vsej verjetnosti imel
najslabši spomin na svetu.
Njegov spomin je bil tako slab,
da si ni zapomnil niti tega, da ima težave s spominom.
Bil je izredno tragičen primer, a dal mi je vpogled, v kolikšni meri
nas naš spomin naredi to, kar smo.
Spoznal pa sem tudi tega človeka.
To je Kim Peek,
na podlagi katerega je zasnovan lik Dustina Hoffmana v filmu Rain man.
Skupaj sva preživela en popoldan.
V knjižnici v Salt Lake Cityju sva se na pamet učila telefonske imenike.
Kar je bilo vznemerjivo.
(Smeh)
Vrnil sem se in prebral kup razprav o spominu.
Razprav, ki so bile napisane pred 2000 in več leti.
V latinščini, v antiki
in potem pozneje v srednjem veku.
Spoznal sem celo vrsto zelo zanimivih stvari.
Ena izmed zelo zanimivih stvari je bila ta,
da v tistih časih
ideja o izurjenem, discipliniranem spominu,
še zdaleč ni bila tako tuja, kot se nam danes zdi.
Nekoč so ljudje invesitrali v svoj spomin,
v neutrudno nadgrajevanje svojega spomina.
Tekom zadnjih tisočletij
smo iznašli vrsto tehnologij:
od abecede do zvitka, do kodeksa, tiska, fotografije,
računalnika, pametnega telefona,
s katerimi smo vse lažje in lažje
svoj spomin shranjevali zunaj naših glav,
da smo v osnovi začeli oddajati
to temeljno človeško sposobnost.
Te tehnologije so omogočile naš moderen svet,
obenem pa so nas spremenile.
Spremenile so našo kulturo
in trdil bi, da so spremenile tudi naše kognitivne navade.
Ker si nam ni več treba zapomniti toliko podatkov,
se včasih zdi, da smo tudi pozabili, kako.
Eden izmed zadnjih krajev na Zemlji, kjer še najdemo ljudi, ki so še navdušeni nad idejo
o izurjenem, discipliniranem, kultiviranen spominu,
je na tem edinem tekmovanju iz spomina.
Pravzaprav zdaj ni več edino, saj se tekmovanja sedaj prirejajo po vsem svetu.
Bil sem fasciniran. Želel sem vedeti, kako jim uspe.
Nekaj let nazaj je skupina raziskovalcev na univerzi v Londonu
v laboratorj pripeljala skupino prvakov v urjenju spomina.
Želeli so ugotoviti, ali se njihovi možgani
po zgradbi in obliki razlikujejo od drugih.
Ugotovili so, da se ne.
Ali so pametnejši od drugih?
Rešiti so morali kup kognitivnih testov
in prišli so do sklepa, da niti niso.
Ugotovili pa so eno zelo zanimivo razliko
med možgani prvakov v urjejenju spomina
in možgani oseb, s katerimi so jih primerjali.
Ko so na teh osebah opravili magnetno resonanco
in jim skenirali možgane,
medtem ko so se na pamet učili številke, obraze in slike snežink,
so odkrili, da so prvaki v urejnju spomina
aktivirali druge predele možganov kot ostali.
Uporabljali so, oziroma, zdelo se je, da uporabljajo
predel možganov, s katerim zaznavamo prostor in ga uporabljamo pri navigaciji.
Zakaj? Ali se iz tega ostali kaj naučimo?
Tekmovalno urjenje spomina
je nekakšna tekma ena na ena.
Kjer vsako leto nekdo
najde nov način, kako si še hitreje zapomniš še več stvari,
drugi pa ga morajo potem dohiteti.
To je moj prijatelj Ben Pridmore.
Trikratni prvak v urjenju spomina.
Na mizi pred njim je 36 premešanih kupov kart,
ki si jih skuša zapomniti v eni uri,
z uporabo metode, ki jo je sam iznašel in v kateri se je sam izuril.
Podobno metodo je uporabil,
da si je zapomnil zaporedje 4,140 naključnih binarnih vrednosti
v pol ure.
Ja.
In čeprav obstaja množica načinov,
kako si zapomniti stvari na teh tekmovanjih,
lahko vse tehnike, ki se uporabljajo, razložimo z enim samim konceptom,
ki ga psihologi imenujejo elaborativno kodiranje.
Ta proces dobro prikazuje eleganten paradoks,
poznan kot Pek/pek paradoks, ki gre takole:
Če dvema osebama rečem, naj si zapomnita isto besedo,
če vam rečem:
"Zapomnite si, da obstaja človek, ki mu je ime Pek."
Tako mu je ime.
Vam pa rečem: "Zapomnite, da obstaja človek, ki je pek."
Čez nekaj časa se vrnem k vam in vas vprašam: "Se spomnite tiste besede,
ki sem vam jo povedal pred nekaj časa? Se spomnite, katera je bila?"
Verjetnost, da si bo oseba, ki sem ji rekel, da je bilo človeku ime Pek,
zapomnila enako besedo, kot oseba, ki sem ji rekel, da je oseba po poklicu pek, je manjša.
Enaka beseda, drugačna količina podatkov, ki se jih je treba zapomniti. To je čudno.
Kaj se dogaja?
Ime Pek vam pravzaprav ne pomeni nič.
Pomolnoma je ločena
od ostalih spominov, ki plavajo v vaših glavah.
Samostalnik pek pa ...
Vsi poznamo peke.
Peki nosijo smešne bele kape. Peki imajo roke vse od moke.
Peki dobro dišijo, ko pridejo iz službe. Mogoče celo poznamo nekoga, ki je pek.
In ko prvič slišimo to besedo, začnemo "obešati" te asociacije na to besedo
in tako si jo čez nekaj časa lažje prikličemo nazaj v spomin.
Vsa umetnost tega, kar se dogaja na teh tekmovanijh v spominu,
in vsa umetnost tega, da si stvari bolje zapomnimo v vsakdanjem življenju
je, da najdemo načine, kako veliko črko v "Peku"
spremenimo v malo črko.
Da vzamemo informacije, ki jim primanjkuje konteksta,
pomembnosti, pomena
in jih spremenimo na način,
da dobijo pomen,
v primerjavi z vsemi ostalimi stvarmi v naših glavah.
Ena izmed bolj izpopolnjenjih tehnik, da to dosežemo,
sega 2500 let nazaj, v obdobje antične Grčije.
Imenovali so jo palača spomina.
Zgodba o njenem nastanku gre takole:
Živel je pesnik po imenu Simonides,
ki se je udeležil banketa.
Pravzaprav je bil najet, da je skrbel za vzdušje.
V tistih časih je namreč nekdo, ki je želel prirediti res hudo zabavo,
namesto DJ-ja najel pesnika.
On vstane, zrecitira na pamet svojo pesem, in odide ven.
V tistem trenutku se dvorana poruši
in pokoplje vse pod sabo.
Ne samo, da vse pobije,
temveč trupla tako iznakazi, da jih ni moč več prepoznati.
NIhče ne more reči, kdo je bil notri.
Nihče ne more reči, kje so sedeli.
Trupla ni moč pokopati, kot se spodobi.
Nesrečam ni konca.
Simonides, ki stoji zunaj,
edini preživeli med ruševinami,
zapre oči in doživi spoznanje,
to, da lahko v svojih mislih
vidi, kje je sedel vsak posamezni gost na zabavi.
Sorodnike prime za roko
in jih odvede do njihovih ljubljenih med ruševinami.
Simonides je v tistem trenutko spoznal
nekaj, kar vsi na nek intuitivni način vemo,
da čeprav si še tako slabo
zapomnimo imena in telefonske številke,
in navodila naših sodelavcev,
imamo zares izjemen vizualen in prostorski spomin.
Če bi vas prosil, da ponovite prvih 10 besed
zgodbe o Simonidesu, ki sem vam jo ravnokar povedal,
bi imeli gotovo s tem težave.
Ampak stavil bi, da če bi vas prosil, da se spomnite,
kdo sedi na govorečem svetlo rjavem konju
v vaši veži ravno v tem trenutku,
bi vam to uspelo.
Pri palači spomina gre za to,
da si v svojih mislih ustvarimo domišljisko stavbo
in vanjo naselimo podobe,
stvari, ki si jih želimo zapomniti.
Bolj kot je podoba nora, čudaška, bizarna,
smešna, spotakljiva, neokusna,
večja je vrjetnost, da je ne boste pozabili.
To je nasvet, ki sega več kot 2000 let nazaj, k prvim latinskim razpravam o spominu.
Kako torej to deluje?
Recimo, da ste bili povabljeni,
da predavate na TED-ovi konferenci
in govor želite podati na pamet.
Želite ga podati tako, kot bi ga Cicero,
če ga bi povabili na TEDxRim 2000 let nazaj.
Mogoče bi si predstavljali,
da stojite pred pragom vaše hiše
in bi si izmislili neko popolnoma noro, trapasto, nepozabno podobo,
da bi si zapomnili, da je prva stvar, ki jo želite omeniti,
to popolnoma bizarno tekmovanje.
Potem bi vstopili v hišo in bi zagledali podobo Muppetka Cookija
na vrhu gospoda Eda.
To bi vas spomnilo, da želite predstaviti vašega prijatelja Eda Cooka.
Potem bi zagledali podobo Britney Spears, kar bi vas spomnilo na anekdoto, ki jo želite povedati.
Potem bi šli v kuhinjo in četrta tema, o kateri ste želeli govoriti,
je bilo to nenavadno enoletno potovanje
in imeli bi nekaj prijateljev, ki bi vam pomagali pri obujanju spomina.
Tako so se rimski govorci učili svojih govorov.
Ne besedo za besedo, kar vas bo samo zmedlo,
ampak temo za temo.
Pravzaprav izraz "topic sentence" (tema)
izhaja iz grške besede "topos",
kar pomeni "kraj".
To je zapuščina iz dni, ko so ljudje o govorništvu in retoriki razmišljali z vidika prostorskih pojmov.
Fraza "na prvem mestu" je kot da bi rekel "na prvem mestu naše palače spomina".
To se mi je zdelo naravnost fascinantno in sem popolnoma padel notri.
Udeležil sem se še nekaj tovrstnih tekmovanj in prišel sem na idejo, da bi napisal kaj daljšega
o tej subkulturi tekmovanj v urjenju spomina.
Obstajal pa je problem.
Težava je bila v tem, da je tekmovanje v urjenju spomina
patološko dolgočasen dogodek.
(Smeh)
V bistvu je kot da bi gledal kup ljudi med pisanjem mature.
Najbolj napeto postane takrat, ko si nekdo začne masirati senca.
Jaz pa sem novinar, rabim nekaj, o čemer lahko pišem.
Vem, da se v glavah tekmovalcev dogajajo neverjetna stvari,
a do tega nimam dostopa.
Spoznal sem, da moram, če želim povedati to zgodbo,
nekaj časa preživeti v njihovi koži.
Tako sem vsako jutro poskusil nameniti 15 do 20 minut,
preden sem v roke prijel časopis,
temu, da sem si nekaj zapomnil.
Mogoče je bila to pesem.
Mogoče so bila to imena iz starega šolskega almanaha,
ki sem ga kupil na boljšaku.
Spoznal sem, da je začuda zabavno.
Tega ne bi nikoli pričakoval.
Bilo je zabavno, ker v bistvu ni šlo za urjenje spomina.
Postati poskušaš vedno boljši in boljši
pri ustvarjanju, izmišljanju teh naravnost nesmiselnih, spotakljivih, smešnih
in upam da nepozabnih podob v svojih mislih.
Stvar me je res pritegnila.
To sem jaz, na glavi pa imam standardno napravo za tekmovalno urjenje spomina.
Glušnike
in varnostna očala, ki sem jih popolnoma zatemnil, pustil sem le dve majhni odprtini,
saj je dekoncentracija najhujši sovražnik tekmovalca v urjenju spomina.
Vrnil sem se na isto tekmovanje, s katerega sem leto prej poročal.
Zamislil sem si, da bi se ga udeležil.
Bil bi nekakšen poskus participativnega novinarstva.
Mislil sem si, da bi bil to posrečen epilog mojim raziskavam.
Težava je bila v tem, da je šel poskus čez vse meje.
Na tekmovanju sem zmagal,
česar nisem načrtoval.
(Aplavz)
Lepo je,
da si lahko zapomniš govore
in telefonske številke in nakupovalne sezname,
a smisel ni v tem.
To so le triki.
Triki, ki delujejo,
ker temeljijo na bolj ali manj osnovnih principih
delovanja naših možganov.
Ni vam potrebno graditi palač spomina,
ali si zapomniti kupov kart, da potegnemo nekaj zase iz vpogleda v
delovanje naših možganov.
O ljudeh z odličnim spominom pogosto govorimo, kot da jim je bil položen v zibelko,
a to ne drži.
Odličen spomin se pridobi.
Na najbolj osnovni stopnji, zapomnimo si takrat, ko smo pozorni.
Zapomnimo si, ko se z nečim intenzivno ukvarjamo.
Zapomnimo si takrat, ko smo zmožni vzeti informacijo ali izkušnjo
in ugotoviti, zakaj je za nas pomembna. Zakaj je bistvena, zakaj je barvna.
Ko smo jo sposobni preoblikovati na način, da ima smisel
v primerjavi z vsemi ostalimi stvarmi v naši glavi,
ko smo zmožni preoblikovati Peke v peke.
Palača spomina, te miselne tehnike, so le bližnjice.
Pravzaprav v resnici niso bližnjice. Delujejo zato, ker vas pripravijo, da delujete.
Spodbujajo nenkakšno poglobljeno procesiranje,
nekakšen tok misli, ki ga večina ponavadi ne prakticira.
V resnici to niso bližnjice.
Na ta način stvari postanejo nepozabne.
Če izpostavim eno stvar, ki jo danes želim deliti z vami,
je to tisto, kar je E.P.,
ki trpi za amnezijo in se ne spominja niti tega, da ima težave s spominom, zapustil meni.
Zavedanje,
da je naše življenje skupek naših spominov.
Koliko smo pripravljeni izgubiti
v naših, že tako kratkih, življenjih,
s tem, da se izgubljamo v naših blackberryjih, i-phonih,
s tem, da ne posvečamo pozornosti ljudem okoli nas, ki se z nami pogovarjajo,
s tem, da smo tako leni, da se nam ne da poglobljeno procesirati?
Iz prve roke sem se naučil,
da so neverjetne miselne sposobnosti
skrite prav v vsakem izmed nas.
A če želimo živeti nepozabno življenje,
moramo biti oseba,
ki si zapomni, da si zapomni.
Hvala.