Jeg vil gerne bede Jer om at lukke jeres øjne.
Forestil Jer, at I står
ude foran døren til Jeres hus.
Jeg vil gerne bede Jer om at lægge mærke til dørens farve,
materialet den er lavet af.
Forestil Jer nu en flok overvægtige nudister på cykler.
De konkurrerer i et nøgen cykelløb
og de er på vej lige til din hoveddør.
Jeg har brug for at I kan se dette.
De træder hårdt i pedalerne, de sveder,
de hopper og og ned.
Og de styrter lige ind i fordøren til Jeres hus.
Cykler flyver ud over det hele, hjulene ruller forbi dig,
eger lander uheldige steder.
Gå over dørtærsklen til din dør
ind i din forhal, din entré, hvad end der er på den anden side,
og værdsæt lyskvaliteten.
Lyset skinner ned på Cookie Monster.
Cookie Monster vinker til dig
fra sin plads på toppen af en mørk hest.
Det er en talende hest.
Man kan næsten mærke hans blå pels der kilder ens næse.
Man kan dufte havregrynskagerne med rosin, som han skal til at skovle i munden.
Gå forbi ham. Gå forbi ham ind i din stue.
I din stue, i fuld fantasirig figur,
forestil dig Britney Spears.
Hun er meget let påklædt, hun danser på dit kaffebord,
og hun synger "Hit Me Baby One More Time".
Og følg så efter mig ind i dit køkken.
I dit køkken, er gulvet brolagt med gule brosten,
og imod dig ud af ovnen kommer
Dorothy, Blikmanden,
Fugleskræmslet og Løven fra "Troldmanden fra Oz",
hånd i hånd, sjippende direkte hen imod dig.
Okay. Åben øjnene.
Jeg vil fortælle Jer om en meget bizar konkurrence
der bliver afholdt hvert forår i New York City.
Det hedder United States Memory Championship.
Og jeg var taget afsted for at dække denne konkurrence for et par år siden,
som videnskabsjournalist
og forventede, tror jeg, at det ville blive
ligesom Superbowl for nørder.
Dette var en bunke fyre og et par damer,
med stor forskel i både alder og hygiejnisk tilstand.
(Latter)
De lærte hundredevis af tilfældige numre udenad,
bare ved at kigge på dem én gang.
De lærte navnene på dusinvis og dusinvis og dusinvis af fremmede mennesker udenad.
De lærte hele digte udenad, i løbet af ganske få minutter.
De konkurrerede om hvem der hurtigst kunne lære
rækkefølgen på et blandet spil kort udenad.
Jeg tænkte, det her er utroligt.
Disse mennesker må være et af naturens luner.
Og jeg begyndte at snakke med et par af deltagerne.
Det her er en fyr der hedder Ed Cook
der var kommet herover fra England
hvor han havde en af de bedst trænede hukommelser.
Og jeg sagde til ham, "Ed, hvornår gik det op for dig,
at du er en savant?"
Og Ed sagde, "Jeg er ikke en savant.
Faktisk, har jeg en ganske gennemsnitlig hukommelse.
Alle der deltager i denne konkurrence
vil fortælle dig at de har en gennemsnitlig hukommelse.
Vi har alle trænet os selv
til at udføre disse komplet mirakuløse hukommelsesbedrifter
ved at bruge en mængde gamle teknikker,
teknikker opfundet for 2.500 år siden i Grækenland,
de samme teknikker Cicero brugte
til at lære sine taler udenad,
som lærde i middelalderen brugte til at lære hele bøger udenad."
Og jeg tænkte, "Whoa. Hvordan kan det være,at jeg ikke har hørt om det her før?"
Og vi stod uden for hallen hvor konkurrencen foregik,
og Ed, der er en vidunderlig, genial,
men en smule excentrisk engelsk fyr,
sagde til mig, "Josh, du er en amerikansk journalist.
Kender du Britney Spears?"
Jeg sagde, "Hvad? Nej. Hvorfor?"
"Fordi jeg kunne rigtig godt tænkte mig at lære Britney Spears
hvordan man lærer rækkefølgen på et kortspil udenad
på amerikansk tv.
Det vil bevise for verden, at alle kan gøre dette".
(Latter)
Jeg sagde, "Tja, Jeg er ikke Britney Spears,
men måske kan du lære mig det.
Jeg mener, man skal starte et sted, ikke?"
Og det var begyndelsen på en meget underlig rejse for mig.
Og jeg endte med at bruge størstedelen af det efterfølgende år
ikke kun på at træne min hukommelse,
men også på at undersøge den,
og prøve at forstå hvordan den fungerer,
hvorfor den nogen gange ikke virker
og hvad dens potentiale kunne være.
Jeg mødte en masse meget interessante mennesker.
Det her er en fyr der hedder E.P.
Han lider af hukommelsestab, og har muligvis
den allerdårligste hukommelse i verden.
Han hukommelse var så dårlig
at han ikke engang kunne huske, at han have et problem med hukommelsen
hvilket er utroligt.
Og han var denne utrolig tragiske skikkelse,
men han var et vindue til det omfang
hvorpå vores hukommelse skaber den vi er.
Den anden ende af skalaen: jeg mødte denne fyr.
Dette er Kim Peek.
Han dannede grundlaget for Dustin Hoffmans karakter i filmen "Rain Man".
Vi tilbragte en eftermiddag sammen
i Salt Lake Citys bibliotek med at lære telefonbøger udenad,
hvilket var glimrende.
(Latter)
Og jeg tog tilbage og læste en hel række afhandlinger om hukommelsen,
afhandlinger der var skrevet over 2.000 år siden
på latin i antikken
og så senere i Middelalderen.
Og jeg lærte en masse virkelig interessante ting.
En af de virkelig interessante ting jeg lærte var
at engang,
var denne ide om at have en trænet, disciplineret, kultiveret hukommelse,
ikke nær så fjern som den er i dag.
Engang, investerede mennesker i deres hukommelse,
ved flittigt at udruste deres sind.
I løbet af de seneste årtusinder
har vi opfundet en række teknologier --
fra alfabetet til skriftrullen
til kodekset, til trykpressen, fotografering,
computeren, smartphonen --
der har gjort det gradvist nemmere og nemmere
for os at eksternalisere vores hukommelse,
dybest set outsourcer vi
denne fundamentalt menneskelige evne.
Disse teknologier har muliggjort vores moderne verden,
men de har også forandret os.
De har ændret os kulturelt,
og jeg vil argumentere for, at de har ændret os kognitivt.
Fordi der efterhånden er mindre behov for at huske,
virker der nogen gange som om vi har glemt hvordan man gør.
Et af de sidste steder i verden
hvor man stadig kan finde mennesker der er passionerede omkring denne ide
om en trænet, disciplineret, kultiveret hukommelse
er ved denne helt enestående hukommelseskonkurrence.
Den er faktisk ikke så enestående,
der bliver afholdt konkurrencer i hele verden.
Og jeg var fascineret, jeg ville vide hvordan disse gutter gør det.
For et par år siden, bragte en gruppe forskere fra University College London
en gruppe hukommelsesmestre ind i laboratoriet.
De ville gerne vide:
Har disse gutter en hjerne
der på en eller anden måde er strukturelt, anatomisk forskellig fra os andres?
Svaret var nej.
Er de klogere end resten af os?
De gav dem en række kognitive tests,
og svaret var, ikke rigtigt.
Der var dog en rigtig interessant og informativ forskel
mellem hjernen på hukommelsesmestrene
og kontrolpersonerne som de sammenlignede dem med.
Da de puttede disse gutter i fMRI maskinen,
skannede deres hjerner
mens de lærte numre og menneskers ansigter, og billeder af sneflager udenad,
fandt de ud af at hukommelsesmestrene
lyste op på andre steder i hjernen
end alle andre.
Særligt brugte de, eller virkede til at bruge,
en bestemt del af hjernen der bliver brugt til spatial hukommelse og navigation.
Hvorfor? Og er der noget vi andre kan lære af det?
Sporten om konkurrerende hukommelse
er drevet af en slags våbenkapløb
hvor en ny person hvert år finder på
en ny metode til at huske flere ting hurtigere,
og så må resten af feltet lære at følge med.
Dette er min ven Ben Pridmore,
tredobbelt hukommelses verdensmester.
På bordet foran ham
er der 36 sæt blandede kortspil
som han skal til at forsøge at huske udenad på en time
ved hjælp af den teknik han opfandt og som kun han har mestret.
Han brugte en lignende teknik
til at udenadslære den præcise rækkefølge
på 4.140 tilfælde binære tal
på en halv time.
Ja.
Og mens der er en hel stak forskellige måder
at huske ting på i disse konkurrencer,
kan alt, alle teknikker der bliver brugt,
i sidste ende koges ned til et koncept
som psykologer refererer til som detaljeret kodning.
Og det illustreres godt ved hjælp af et smart lille paradoks
kendt som Bager / bager paradokset,
hvilket er dette:
Hvis jeg fortæller to mennesker at de skal huske det samme ord,
hvis jeg siger til dig,
"Husk på at der er en fyr der hedder Bager."
Det er hans navn.
Og jeg siger til dig, "Husk på at der er en fyr der er bager".
Og jeg kommer tilbage til jer på et senere tidspunkt,
og jeg siger, "Kan I huske det ord
som jeg fortalte Jer for noget tid siden?
Kan I huske hvad det var?"
Personen der fik at vide at hans navn var Bager
har mindre sandsynlighed for at huske det samme ord
end personen der fik at vide at han er bager.
Samme ord, forskellig slags hukommelse; det er mærkeligt.
Hvad sker der her?
Jo, navnet Bager betyder egentlig ikke rigtig noget for en.
Det er total afsondret
fra alle andre minder der flyder rundt i ens kranie.
Men det almindelige navneord bager,
vi kender bagere.
Bagere har mærkelige hvide hatte på.
Bagere har mel på deres hænder.
Bagere lugter godt når de kommer hjem fra arbejde.
Måske kender vi endda en bager.
Og da vi først hørte det ord,
begyndte vi at sætte en masse associerende kroge i det
der gør det nemmere at fiske det tilbage på et senere tidspunkt.
Hele kunstarten af hvad der sker
ved disse hukommelseskonkurrencer
og hele kunstarten med at huske ting bedre i hverdagen
er at finde ud af måder hvorpå man kan forandre stort B Bagere
til lille B bagere --
at tage informationen der har mangler i kontekst,
i betydning, i mening
og ændre det på en eller anden måde
så det bliver betydningsfuldt
set i lyset af alle de andre ting man har i sindet.
En af de mere indviklede teknikker til at gøre dette
er 2.500 år gammel og stammer fra oldtidens Grækenland.
Det blev kendt som hukommelses paladset.
Historien bag dens skabelse er denne:
Der var en poet der hed Simonides
der deltog ved en festmiddag.
Han var faktisk den hyrede underholdning,
fordi hvis man dengang ville holde en virkelig fed fest,
hyrede man ikke en D.J., man hyrede en poet.
Og han rejser sig, overbringer sit digte citeret fra hukommelsen, går ud af døren,
og i øjeblikket da han gør det, styrter festhallen sammen,
og dræber alle derinde.
Det dræber ikke kun alle,
det lemlæster alle ligene så de er ugenkendelige.
Ingen kan sige hvem der befandt sig derinde,
ingen kan sige hvor de sad.
Ligene kan ikke begraves korrekt.
Den ene tragedie forværrer den anden.
Simondies, der står udenfor,
den eneste overlevende i midten af ødelæggelserne,
lukker sine øjne og gør den opdagelse,
at han for sit indre øje,
kan se hvor alle gæsterne sad ved festmiddagen.
Og han tager de pårørende i hånden
og fører dem hver især hen til deres kære, midt i ødelæggelserne.
Hvad Simonides fandt ud af i det øjeblik
er noget jeg tror vi alle instinktivt ved,
hvilket er, at hvor dårlige vi end er
til at huske navne og telefonnumre
og ord for ord instruktioner fra vores kolleger,
så har vi virkelig exceptionelle visuelle og rumlige hukommelser.
Hvis jeg bad Jer om at gengive de første 10 ord
af den historie jeg lige fortalte Jer om Simonides,
ville I sandsynligvis have rigtig svært ved det.
Men jeg vil vædde med,
at hvis jeg bad Jer huske
hvem der sidder på en talende, mørk hest
i Jeres forhal lige nu,
ville I være i stand til at se det.
Ideen med hukommelses paladset
er at skabe dette forestillede bygningsværk for ens indre øje
og fylde det med billeder
af de ting man vil huske --
jo mere skørt, mærkeligt, bizart,
sjovt, beskidt, stinkende billedet er,
jo mere uforglemmeligt er det.
Dette er råd der er mere end 2.000 år gammelt
til de tidligste latinske afhandlinger om hukommelsen.
Så hvordan virker det?
Lad os sige at man er blev inviteret
til at holde en tale ved TED, på den store scene
og man vil give den frit fra hukommelsen,
og man vil gøre det på den måde Cicero ville have gjort det,
hvis han var blevet inviteret til TEDxRom for 2.000 år siden.
Hvad man kunne gøre
er at forestille sig, at man stod ved fordøren til ens hus.
Og man ville finde på et eller andet
utrolig skørt, latterligt, uforglemmeligt billede
til at minde en om, at den første ting man skal tale om
er denne totalt bizarre konkurrence.
Og så går man ind i sit hus,
og man ville se et billede af Cookie Monster
oven på en Hr. Ed [Talende hest].
Og det ville minde en om
at man ville introducere ens ven, Ed Cook.
Og så ville man se et billede af Britney Spears
for at minde en om den sjove anekdote man ville fortælle.
Og så går man ind i sit køkken,
og det fjerde emne man ville tale om
var denne mærkelige rejse man havde gennemlevet i løbet af et år,
og man har nogle venner til at hjælpe en med at huske det.
Det er sådan romerske talere huskede deres taler udenad --
ikke ord for ord, hvilket bare forvirrer en totalt,
men emne for emne.
Faktisk, udtrykket "topic sentence",
der kommer af det græske ord "topos",
der betyder "område".
Det er en levning
fra dengang mennesker tænkte på talekunsten og retorik
i disse rumlige termer.
Vendingen "in the first place",
det betyder det første sted i ens hukommelses palads.
Jeg tænkte at dette var utroligt fascinerende,
og jeg blev virkelig opslugt af det.
Og jeg tog til lidt flere af disse hukommelses konkurrencer.
Og jeg havde denne ide, at jeg måske ville skrive noget større
om denne subkultur med konkurrerende udenads huskere.
Men der var et problem.
Problemet var, at en hukommelses konkurrence
er en patologisk kedeligt begivenhed.
(Latter)
Virkelig, det er flok mennesker der bare sidder og tager en eksamen.
Jeg mener, det mest dramatiske der sker
er at nogen begynder at massere deres tindinger.
Og jeg er en journalist, jeg har brug for noget jeg kan skrive om.
Jeg ved at der sker fantastiske ting i disse menneskers sind,
men jeg har ikke adgang til det.
Og jeg blev klar over, at hvis jeg ville fortælle denne historie,
blev jeg nødt til at gå i deres fodspor, for en stund.
Så jeg begyndte at bruge 15 eller 20 minutter
hver morgen, før jeg satte mig ned med min New York Times
bare på at prøve at huske noget.
Måske var det et digt.
Måske var det navnene fra en gammel årbog
som jeg havde købt på et loppemarked.
Og jeg fandt ud af, at det var utrolig sjovt.
Det havde jeg aldrig forventet.
Det var sjovt, fordi det egentlig ikke handler om at træne ens hukommelse.
Det man prøver på er, at blive bedre og bedre og bedre
til at skabe, og udvikle,
disse komplet latterlige, beskidte, grinagtige
og forhåbentlig uforglemmelige billeder for ens indre øje.
Og jeg blev temmelig opslugt af det.
Dette er mig, iført mit standard huskekonkurrence trænings kit.
Det er et sæt øremuffer
og et sæt sikkerhedsbriller der er blevet lukket til
på nær to små huller,
fordi afbrydelser er den konkurrerende huskers største fjende.
Jeg endte med at komme tilbage til den samme konkurrence, som jeg havde dækket året før.
Og jeg havde denne ide om, at jeg måske ville stille op i den,
som en slags eksperiment i deltagende journalistik
Jeg tænkte det ville lave en fint epilog til al min research.
Problemet var at eksperimentet gik i kludder.
Jeg vandt konkurrencen,
hvilket egentlig ikke var meningen.
(Bifald)
Det er selvfølgelig rart
at kunne lære taler udenad
og telefonnumre og indkøbssedler,
men det er faktisk ikke pointen.
Dette er bare tricks.
Det er tricks der virker
fordi de bygger på nogle temmelig basale principper
om hvordan vore hjerner virker.
Og man behøver ikke at bygge hukommelses paladser
eller at lære rækkefølgen på pakker med spillekort
for at drage nytte af en lille smule indsigt
i hvordan ens hjerne fungerer.
Vi taler ofte om folk med gode hukommelser
som om det er en medfødt gave,
men sådan hænger det ikke sammen.
Gode hukommelser trænes.
På det mest simple niveau, husker vi når vi er opmærksomme.
Vi husker når vi er dybt engagerede.
Vi husker når vi er i stand
til at tage et stykke information og opleve
og regne ud hvorfor det er betydningsfuldt for os,
hvorfor det er signifikant, hvorfor det er farverigt,
når vi er i stand til at ændre det på en måde
så det giver mening
i forhold til alle de andre ting der flyder rundt i vores sind,
når vi er i stand til at ændre Bagere til bagere.
Hukommelses paladset, disse husketeknikker,
de er kun genveje.
Faktisk, er de ikke rigtig genveje.
De virker, fordi de får en til at arbejde.
De fremtvinger en bearbejdning i dybden,
en art opmærksomhed,
som de fleste af os ikke har i dagligdagen.
Men der er faktisk ikke nogen genveje.
Det er sådan ting bliver gjort mindeværdige.
Og jeg tror, at hvis der er en ting jeg gerne vil lade Jer sidde tilbage med,
så er det det E.P.,
manden med hukommelsesproblemer, der ikke engang kunne huske at han havde hukommelsesproblemer,
lod mig sidde tilbage med,
hvilket er ideen om
at vores liv er summen af vores minder.
Hvor meget er vi villige til at miste
af vore allerede korte liv
ved at fortabe os selv i vores Blackberries, vores iPhones,
ved ikke at lægge mærke til mennesket overfor os
der taler med os,
ved at være så dovne at vi ikke er villige til at
være eftertænksomme?
Jeg lærte på egen krop
at der er utrolige kapaciteter for hukommelse
latente i os alle.
Men hvis man vil leve et mindeværdigt liv,
skal man være den slags person
der husker at huske.
Tak.
(Bifald)